113 
den allmänna diskussionen, sjelfmant förberedt sig på en tid, 
när det skall åter sammanbo, och då under ny, gemensam 
hrma, med den inrättning, som ursprungligen derifrån utgått 
och sedermera trampat så breda fosterländska vägar. Yäl 
sant, att vidkommande författnings ordalag icke äro nog ut- 
tryckliga, nog bjudande, men de innebära lika litet ett veto, 
och då måste saken med dess inneboende kraftskäl tillerkän- 
nas vitsord. Kortligen, det är otänkbart, att lagstiftaren ve- 
lat ett nationalmuseum, från hvilket landets numismatiska 
minnesmärken och hela den oifentliga samling, som företrä- 
desvis tagit vård om dessa, vore uteslutna. 
Merberörda kungörelse kan, oaktadt vidhäftande otyd- 
lighet, så mycket mindre berättiga till en annan uppfattning, 
som sjelfva lagen angående fornlemningars fredande och be- 
varande innehåller ett stadgande (§ 10), hvilket äfven af an- 
dra skäl här intresserar oss, lydande: „Hvar som i jord, vat- 
ten, gamla byggnader eller annorstädes finner forntida 
mynt... eller andra fornsaker, skall kronan sådant fynd 
hembjuda och för detta ändamål de funna mynten eller 
fornsakerna, utan att desamma genom brytning, filning, skur- 
ning eller på annat sätt skada, omsorgsfullt förvarade in- 
lemna till närmaste kronobetjent eller guvernören i länet, 
med noggrann uppgift om fyndstället, sättet huru fyndet 
blifvit anträffadt, om någon fornlemning finnes i grannskapet, 
med hvad mera till upplysning i ’ ärendet tjena kan. Om 
fyndet af kronan inlöses, åtnjute upphittaren i ersättning- 
fulla värdet och en fjerdedel derutöfver eller, der visst salu- 
värde ej åsättas kan, efter pröfning, men i annat fall skall 
fyndet till upphittaren såsom dess tillhörighet återställas. 
Den som sådant fynd icke angifver“ o. s. v. (straffbestäm- 
ningar). 
Har lagstiftaren sålunda till fullo erkänt myntfyndens 
. * 8 
