114 
antiqvariska vigt och betydelse samt utsatt vid deras inlö- 
sande till och med dubbelt högre fyndpremie än af ålder 
varit stadgad, så är ock klart, att de sist och slutligen äfven 
skola bärgas i den afsedda nationalasylen. 
Men dessförinnan? Två vägar öppna sig: den ena le- 
der till universitetets historiska museum, den andra till dess 
myntkabinett. Oftanämnda kungörelse vet blott af den förra, 
och det är just denna oegentlighet vi velat påpeka. Prakti- 
ken deremot, sådan den ter sig i remisser från kronans funk- 
tionärer, guvernörsembetena och öfverordnade expeditioner i 
k. senaten, går helst ännu, såsom den i decennier gått, via 
konsistorium till myntkabinettet. Äfven denna divergens 
förutsätter, att slutmålet tänkts som ett och samma. 
I sjelfva verket har kabinettet längesedan, och i alla 
fall ett godt stycke före uppkomsten af sjuttiotalets legisla- 
tiva fornifver, länkat sin utveckling, så vidt pä det samma 
ankommit, i enlighet med fosterländska synpunkters kraf, samt 
för ty arbetat det kommande i handen. För ett inhemskt 
arkeologiskt studium af mer omfattande eller djupgående 
rigtning kan det sålunda inhöstade materialet allaredan an- 
ses lika oumbärligt som upplysande och lärorikt. Att sam- 
lingarna dessutom, såsom vi sett och yttermera här efteråt 
få se, riktats med många, vore det ock endast till metall- 
priset, dyrbara föräringar af allmännare, historisk eller arti- 
stisk betydelse, detta är ju, minst sagdt, en kontant ersätt- 
ning för härberget i hvilket „kronoqvarter“ som helst. 
Men lemnom tillsvidare dessa och andra genom lag- 
stiftningen väckta framtidsfrågor, för att efterse huru i verk- 
ligheten kabinettets inre angelägenheter, innan de ännu i vä- 
sendtligare mån influerats af de förra, förelupit och gestaltat 
sig. Såsom antydts, voro hufvudfaktorerna dervid å ena sidan 
kabinettets egna tillgöranden, å den andra allmänhetens fria 
