117 
påfallande ymniga inträde i kabinettet, under det äfven hela 
massor visats till baka? Har detta berott blott och bart på 
en slump eller på någon enkom vidtagen åtgärd? Det senare 
alternativet kan godt besvaras nekande, men förhastadt vore 
ock att reservationslöst godkänna det förra. Skulle det på- 
pekade förhållandet ögonskenligast visa sig efter vår nya 
fyndlags utfärdande, läte hembudens påskyndade förökelse 
fatta sig som en omedelbar följd af den legala fyndpremiens 
stegring. Så har dock hittills fallet icke varit, utan visar 
sig tillväxten redan vidpass ett decennium tidigare. 
Visserligen lägger förteckningen jemväl i dagen, att 
likaledes hembud, och synnerligast skänker, af andra slags 
hittemynt varit i ständigt tilltagande. Då emellertid pro- 
gressionen här ter sig mindre snabb och liflig än bland de 
förra, torde just denna omständighet, i förening med en i 
bygderna allmännare spridd kännedom om jordfyndens bety- 
delse, förhjelpa oss till gåtans lösning. Åtminstone ligger 
denna tydning mycket nära, då man besinnar att myntplå- 
tarna, i jemförelse med de smärre hittemynten, för sin stor- 
leks skull ej blott under odlingsarbeten lättare påträffas och 
dessutom betinga sig proportionsvis bättre hittarlön men 
tillika äro svårare att undandölja eller föryttra på orättmä- 
tigt håll. 
Att man dock icke alltid är nöjd med den lagstadgade liit- 
tarlönen, bevisas af ett egendomligt fall. Guvernörsembetet i Uleå- 
borg hade med skrifvelse 1885 *7$ fiii univ. insändt en i Siikajoki, 
Toppila hemman, vid nedrifning af ett gammalt boningshus i tross- 
bottnen funnen 4 dalers kopparplåt af 1739 och denna blifvit upp- 
vägd samt till nniv:s kabinett inlöst för 8 m. 75 p. Ett nytt bref 
från samma guvernörsembete meddelade, att upphittareu icke mottog 
lösen, utan fordrade sin egendom till baka. Det kan väl ej betviflas, 
att i fall af rättegång univ. skulle blifvit vinnande part, men emedan 
plåten blott inlösts som duplett, biföll konsistorium dess återgång. 
