174 



der ikke er for vaad. Den har en vidt krybende Eodstok, men 

 Forgreningen af den oprette Del er sparsommere og Skuddene, der 

 ere temmelig spinkle, udgaa i endnu højere Grad end hos Elymus 

 i Bueform, hvoraf Følgen bliver, at de staa meget spredt. Voxe- 

 maade og Forgrening ellers hovedsagelig som hos Psamma. Samsøe 

 Lund har (1. c. p. 50) omtalt og afbildet Bladbygningen (Tav. 5) ; 

 ligesaa Hackel i sin Monographia Festucarum. Den meget smalle, 

 næsten børsteformede Plade, er mere eller mindre indrullet og 

 er bøjet mere eller mindre vandret ud, dog ikke saa stærkt eller 

 saa stivt som hos Nardus; paa Oversiden er der 5 — 9 Eibber, 

 ru af korte Haar. Undersiden er glat og glinsende, uden eller 

 med faa Spalteaabninger. Triticum junceum, der omtaltes 

 ovenfor, gaaer ogsaa op i Klitten, men spiller her en ringe Kolle. 

 Andre Triticum- Axi%x forekomme ogsaa, mest dog paa den dæm- 

 pede Klit. 



Hippophae rhamnoides L. kan nævnes som den næste sand- 

 dæmpende Plante, der i Eang vel overgaaer Elymus, men er langt 

 sjeldnere her i Landet. I det nordvestlige Jylland hører den dog 

 til en af de vigtigste sandflugtdæmpende Planter. Buskenes sølv- 

 graa, smudsige Løv gjøre et trist Indtryk; de ere oftest ^/s — 1 M. 

 høje, meget grenede og med de krogede, tornede Grene tæt filtrede 

 ind i hverandre, saaledes som Ørkeubuske ofte ere; de have som 

 disse oftest en udpræget afrundet Form og kunne danne tætte 

 Buskadser, f. Ex. ved Eubjerg Knude (Fig. 20), der i lang Frastand 

 giver Landskabet et ejendommeligt mørkt Udseende, som om det 

 var dækket med Skov. Saadanne Krat er det meget møjsommeligt 

 at gjennemvandre formedelst den stærke Sammenfiltring og de 

 mange stikkende Torne. Mange Buske ere snarest at kalde Tuer, 

 da de ere særdeles lave, og saadanne ville sædvanlig findes i Om- 

 kredsen af enhver større Busk. 



Grunden til Hippophae s selskabelige Væxt er, at den for- 

 merer sig ved Kodskud, hvad jeg allerede har omtalt i Botan. 

 Tidsskrift ^). Deus Eødder skulle efter Andresen kunne blive mindst 



1) 9de Bind (1876—77) p. 108. 



