150 



Overhudscellerne i Bladets Kauter og- paa Blomsterstands- 

 skaftets Køl ere altid mere tjkvæggede og- radialstrakte. Her 

 findes ogsaa den eneste Form af Haar (Fig. XIII ) , som jeg har 

 truffet hos Xyris-Artenie , nemlig Udposninger fra Cellernes Midte. 

 De ere altid enormt fortykkede, men kunne i øvrigt være af meget 

 forskjellig Længde, enten ganske lave (X. angustifolia) eller middel-- 

 lange (X asperata, scMzachne) eller temmelig lange (X alata) ; hos 

 nogle Arter findes de aldeles ikke (X teretifolia, montwaga). 



Det mest karakteristiske for Tværsnittet af Xyrisbladet er 

 foruden Overhuden Mestomstrængeus Forhold. 



De ere altid omgivne af mekanisk Yæv (en Mestomskede) og 

 parenkymatisk Ledningsskede; det mekaniske Yæv naar aldrig 

 Overhuden og er ikke udviklet i Form af Dragere ; dette er en 

 Følge af Bladets sammentrykte, bilaterale Form. 



Hvad der imidlertid er nok saa ejendommeligt er den Om- 

 stændighed, at Karstrængene i Bladpladen i Eegelen ikke løbe 

 enkeltvis, men to til fire, i Almindelighed tre sammen med fælles 

 Stereom- og Parenkymskede. De tyndere Stræuge ere derhos 

 orienterede paa bestemt Maade i Forhold til den större, som de 

 ledsage (X. montivaga, teretifolia, asperata, angustifoUa o. a.). 



Tværanastomoser af den for Monokotyledonerne almindelige 

 Form findes ikke imellem Xyrisbladets Karstrænge; derimod findes, 

 om end ikke hyppig, meget spidsvinklet tilsluttende Anastomoser 

 især henimod Bladets Spids. Denne Forbindelse mellem de kraf- 

 tigere Bladnerver iværksættes af de nysnævnte, tyndere, ledsagende 

 Karstrænge. Dette kan meget smukt iagttages hos X. plantaginea; 

 saa godt som aldeles uden Anastomoser er Bladet af X. teretifolia. 



Blomsterstaudens Skaft indeholder ikke de nævnte Mestom- 

 associationer. Det er af en i Hovedtrækkene mærkværdig ensartet 

 Bygning hos alle Arter. 



Dets mekaniske System er overalt en Stereomcylinder, til hvis 

 Inderside en dobbelt Kreds af afvexlende tyndere og tykkere Me- 

 stomstrænge (de sidste med Protohadromlakune) støtter sig, mere 

 eller mindre indlejret i det mekaniske Væv. Dette er saa vel her 



