140 



naria ^). Men ser man Skallerne nøjere efter, finder man andre 

 Træk, der pege i Ketning- af M. truncata, nemlig de fortil stærkt 

 bugede Valvler, den høje Kappebugt, den tykke og mørke, ved 

 Skallens Bagrand i grove Folder lagte Periostracum („Epidermis") 

 og den Omstændighed, at Skallerne, naar de ere lukkede, kun gabe 

 bagtil, ikke som hos M. arenaria baade for og bag. Hertil kommer 

 endelig det afgørende Moment: i Henseende til venstre Skals Bukkel 

 (Umbo) samt Baandpladen og Baandgruben forholde disse Eksem- 

 plarer sig som typiske M. truncata, hvilket vil fremgaa af en 

 Sammenligning mellem Fig. 4. a og Fig. 4. b med de tilsvarende 

 Figurer af en typisk M. truncata (Fig. 2. a og Fig. 2. b). 



Til samme Eesultat kommer man ved at undersøge andre lig- 

 nende Former fra Island, fra Spitsbergen (Fig. 5) og fra Sibirien 



Fig. 5. Venstre Skal at Mya truncata f. ovata, 

 fra Spitsbergen. ^^. 



(Fig. 6). Det sidste Eksemplar er vel nok det, der minder mest 

 om M. arenaria, ikke alene ved Kouturforhold, men ogsaa ved 

 Skallens Fladhed (se Fig. 6. c); men Baandpladens og Bukkelens 

 Forhold (Fig. 6. c) vise straks, at det maa regnes ind under Form- 

 rækken af M. truncata. 



Uagtet saadanue Eksemplarer, som det fremgaar af Figurerne, 

 ikke ere hverandre ganske lige i Henseende til Konturforhold, anser 



^) Denne Art varierer ikke saa lidt netop i Heusecudo til Skallens ba- 

 geste Parti, der snart er længere og temmelig tilspidset, snart kortere 

 og lidt afstumpet. 



