137 



Inden jeg gaar over til at føre Bevis for Kigtighed<?u af denne 

 Paastand, maa jeg forudskikke nogle Bemærkninger om 



De nordiske Mi/a-Arters indbyrdes Begrænsning. 



Det kunde synes overflødigt at gaa nærmere ind paa Forskellig- 

 hederne imellem Mya arenaria og M. truncata ; de anses for — og 

 ere ogsaa i Almindelighed — saare lette at kende fra hinanden allerede 

 ved første Øjekast. Har man f. Eks. her fra Landet en Samling 

 Mya til Bestemmelse, kan man straks sortere dem ved at kaste 

 et Blik paa Skallernes Omrids: Bagenden er hos M. arenaria 

 uoget forlænget med afrundet-tilspidset Bagrand, hos M. truncata 

 derimod brat afskaaren med lodret Bagrand. De Forfattere, der have 

 haft arktiske Mya'ev til Bestemmelse, ere nu aabenbart gaaede ud 

 fra, at Skallernes Konturforhold ere i det væsentlige uforanderlige 

 ogsaa i højnordiske Egne, og have forsømt at efterse Skallerne for 

 andre og vigtigere Karakterer. Hvilke disse ere, skal jeg her paavise. 



De sikreste Skelnemærker ligge i Baandpladen paa venstre 

 Skal og den tilsvarende Grube paa højre Skal samt i venstre Skals 

 Bukkel (Umbo). Hos Alt/a arenaria strækker der sig hen over 



Fig. 1. Mya arenaria. 



Fig. 2. Mya truncata. 



a. Højre Skal. h. Venstre Skal. ]). Diagonalkølens Spids. c. Laastand. 



Baandpladen en Køl (Grænsen for den elastiske Del af Baaiidet) fra 

 Bukkelen i skraa Retning bagud, hvor den springer frem paa Siden 

 af Pladen som en lille Proces (p i Fig. 1. b); selve Pladen naar et 

 godt Stykke ud over denne Proces, inden den bøjer om i Yderranden, 



