69 



og i Højfjeldets Grimmiahede (i c. 600 — 700 M.) ere de næsten 

 helt forsvundne , der træifes kun enkelte yderst spredt voxende, 

 almindelige Fjeldraarksplanter; derimod forekomme Lichener her i 

 stor Mængde indblandede , hvoraf Cetraria islandica og Cladonia- 

 Arter spille størst Kolle. Enkelte Steder træffer man i smaa Sænk- 

 ninger i Mosdækket Cladonier saa rigelig forekommende , at der 

 kunde være Tale om at opfatte Vegetationen som en svag Antydning 

 til en Licheuhede. At der forekommer saa faa højere Planter i 

 Højfjeldets Grimmiahede, er en Følge af de ugunstige, klimatiske 

 Forhold, og saa længe disse ikke blive gunstigere er det sandsyn- 

 ligst, at denne Grimmiahede i Hovedtrækkene forbliver uforandret. 

 Forskellen paa en Grimmiahede i en større Højde over Havet 

 og en Grimmiahede i Lavlandet er i faa Ord : at den først nævnte 

 er mere stabil, indeholder en langt større Mængde af Lichener og 

 meget færre (eller maaske ingen) Karkryptogamer og Fanerogamer. 



Lyngheden. 



Lyngheden forekommer i de nedre Bjergskraaninger og umiddel- 

 bart ved Fjeldrodeu, men desuden træffes den hyppig paa det lavere 

 Land, hvor den især optræder som Lyngmo. Den er frodigst i 

 Liernes nederste Del, naar Lavamarkerne undtages, og aftager op- 

 efter og nedefter. Den strækker sig til en Højde af c. 300 — 400 M. 

 (cfr. Fjeldmarken) ; derovenfor findes kun en Del af de hededannende 

 Planter og da spredtvoxende i Fjeldmarken. 



De vigtigste af de hededannende Arter ere : Empetrum nigrum, 

 Vaccinium uliginosum, V. Myrtillus og Arctostaphylus uva ursi. 



Desuden spille Juniperus, Betula nana, Loiseleuria og Cassiope 

 én betydelig Rolle som dannende pletvis udbredte Samlag i den 

 øvrige Hede. 



De 3 førstnævnte Arter ere de mest udbredte i Heden, og af 

 dem er Empetrum den hyppigste og har den største Udbredelse, idet 

 den gaar højere op paa Fjeldene og længere ned end de to Vaccinium- 

 Arter, der hovedsagelig synes bundne til de lavere Skraaninger. 



