154 



betydelig Grad, og dertil ofte Bagranden afrundet eller mindre 

 bestemt afskaaren. Og dels fordi denne Form , der nu til Dags 

 er forholdsvis sjælden (af ca. 50 Eksemplarer af M. truncata fra 

 Vest-Grønland kunne kun 2 regnes til denne Form), i Tertiær- 

 tiden synes at have været den fremherskende; i hvert Fald finder 

 jeg, at blandt 11 Eksemplarer fra den islandske Crag-Formation 

 ikke mindre end de 10 tilhøre denne Form, ja endog vise sig 

 særlig udprægede ved en meget forlænget Skalform (jfr. Fig. 7). 



Af denne Form kunne saa de andre Former afledes ved en 

 successiv Forkortelse af Skallens bageste Del. Ad denne Vej naa 

 vi først til den Form, der er afbildet i Fig. 8. a og anses for den 

 typiske M. truncata. En yderligere Forkortelse fører os til den i 

 Fig. 8. b afbildede Skalform. Og endelig have vi som Afslutning 

 paa den hele Kæde den ejendommelige Form, der er gengivet i 

 Fig. 8. c og oprindelig af Hancock blev beskrevet som en særskilt 

 Art: Mya uddevallensis. 



Spørge vi nu om, hvilke de biologiske Forhold ere, der betinge 

 den forskellige Skalform, anviser Katuren os to Veje til Forstaael- 

 sen, nemlig 



1. Formernes Fordeling i Nutiden. Den typiske M. 

 truncata er en sydlig Form. I nordlige Egne optræde i det hele 

 kortere Former, og Formen uddevallensis er udelukkende knyttet 

 til Ishavets Kyster. 



2. Formernes Fordeling i Kvart ær lagene. I det 

 sydlige og vestlige Norges postglaciale Skalbanker er den typiske 

 M. truncata den eneste forekommende Form; i Glacialformationens 

 lavere (yngre) Skalbanker erstattes den efterhaanden af kortere 

 Former, og i de ældre Istidslag er Formen udevallensis den al- 

 mindeligste Form '). 



Af denne Parallel fremgaar tydelig nok, at klimatiske Forhold 

 have gjort sig gældende ved Skallernes Omformning og den Dag i 



^) Jfr. M. Sars: Fossile Dyrelævninger fra Quartærperioden, 1865, p. 13, 

 57, 85, 86, 123. 



