235 



Tid har været grundt Vaud, der afgav passende Levesteder for de 

 nævnte Bløddyr og Fiske. Saa har antagelig Bunden sænket sig, 

 og Grundtvandets Dyreformer kunde ikke længere trives, men døde 

 ud og erstattedes af andre, til større Dybder tilpassede Former. 

 Vi faa da en Indvandring af arkibenthale Former {Portlandia inter- 

 media), der holdt Stand nogen Tid. Under Bundens fortsatte 

 Sænkning maatte de dele Skæbne med deres Forgængere; først da 

 bleve Forholdene gunstige for de nulevende Beboere, Pecten fragilis, 

 Lycodes-Avter og andre ægte abyssale Former. 



Hvis en Sænkning har fundet Sted, kan den nemlig ikke være 

 gaaet aldeles pludseligt for sig, siden de anførte Grundtvandsformer 

 ligge paa Dybder, der spænde fra 1309 til 495 Favne; der maa 

 paa de mellemliggende Dybder efterhaanden have frembudt sig uy 

 Tilflugtssteder for Dyrene. 



Hvad dernæst Tiden for denne formodede Sænkning angaar, 

 da maa den antages at have fundet Sted hovedsagelig under den 

 store Nedisning, af følgende Grunde. Den Musling, der mere end 

 nogen anden karakteriserer hine undersøiske Lag, er Yoldia arctica. 

 Denne Art, der under Istiden havde saa vid en Udbredelse og bl. a. 

 her i Landet er vel kendt fra Vendsyssels Glacialler („Yoldialer"), 

 er i den nuværende Periode saa at sige uddød ved Evropas Kyster. 

 Skraben bringer den op langs den norske Kyst, i Murman- og i 

 Barents Havet, men det er udelukkende døde Skaller; kun i det 

 Hvide Hav, hvis kedelformige Dyb blot ved et snævert og fladt 

 Indløb er forbundet med Oceanet og derfor har iskoldt Vand ved 

 Bunden, har den holdt sig som en Reliktform fra Istiden ^). Ellers 

 maa man ind i det Kariske Hav for at træffe den levende. Jeg 

 kan hertil føje den Oplysning, at Yoldia arctica ogsaa er død ud 



') Jfr. N. Knipo witsch: Eine zoologische Excursion im nordwestlichen 

 Theile des Weissen Meeres. Ann. Musée zool. de l'Acad. Imp. d. sei. 

 St. Pétersbourg, 1896. Naar denne Forf. bestrider Forekomsten af 

 Yoldia arctica ved Spitsbergen, gaar han utvivlsomt for vidt. Toreil 

 siger nemlig: * Yoldia truncata (o: Y. arctica) lefver på lerbotten 

 från 5—30 f. Bell Sund, Ice Sund." (Bidrag til Spitsbergens MoUusk- 

 ftiuna, 1859, p. 148). 



