252 



Norge og Island toges Torsk, Kuller og Sej paa Pilk og Flydelinie 

 i en Dybde af 20 — 30 Favne fra Overfladen, medens Havets Dyb 

 var 1100 Favne, ligesom der fiskedes Sej i Havet mellem Jan 

 Mayen og Norge, hvor Dybden var 1600 Favne. Dr. Hjort frem- 

 hæver, at disse Fund ere i Strid med den almindelige Anskuelse, 

 der lader slige Fiske være knyttede alene til Kystbanken; selv har 

 han aabenbart haft sin Tvivl, siden han har anstillet slige Forsøg. 



Denne vigtige Opdagelse stiller Forekomsten af Torskefiskenes 

 Otolither paa de store Havdyb i et helt nyt Lys. Af Otolithernes 

 Mængde drog jeg den Slutning, at Fiskene have levet paa de 

 Steder, hvor deres Hørestene hvile; og da jeg var hildet i den 

 Overbevisning, at Torskearterne ikke gaa uden for Kystbaukerne. 

 maatte jeg formode, at Dybdeforholdene vare undergaaede Foran- 

 dringer. Da Dr. Hjort nu har bevist, at Torskefiske kunne leve 

 „i de højere Vandlag, selv i de dybeste Have", er det naturligere 

 at antage, at Bundens Otolither hidrøre fra de ved 

 Overfladen levende Fiske. I alt Fald kan der ikke længere 

 af disse Dyrs fossile Levninger drages Slutninger i den Retning, 

 som jeg har gjort det; thi naar Torskearter skyde sig horizontalt 

 ud fra Bankerne og optræde pelagisk, kunne deres Otolither aflejres 

 i en hvilken som helst Dybde. 



Jeg har anset det for rettest straks at fremkomme med disse 

 Oplysninger for at hindre, at den af mig tidligere fremsatte Tyd- 

 ning af Otolitherne vinder videre Udbredelse. 1 øvrigt maa jeg 

 hævde, at den fremsatte Formodning om en stedfunden Sænkning 

 fremdeles maa staa ved Magt, men foreløbig støttende sig alene til 

 Bløddyrenes døde Skaller. Med Hensyn til disse Dyr er man sikret 

 mod slige Uberegneligheder, som have vist sig for Fiskenes Ved- 

 kommende. Her kan Valget kun staa imellem at antage en Sænkniug 

 eller en Transport ved Is. Og det synes mig stadig, som om den 

 hyppige Forekomst af Grundtvandets Bløddyr paa de store Havdyb 

 under de angivne Forhold ikke finder nogen rimeligere Forklaring 

 ond den, jeg har fremsat. 



Da Otolitherne i „Ingolfs Bundprøver for den langt over- 



