106 



mineralogisk skriftställare, med en i akademins handlingar 

 intagen undersökning 363 om Horn- eller Hornsilfver-ertscn, 

 »Minera argenti cornea chemice examinata et descripta". Af 

 upplysningen, att detta förut blott i Sachsen, men mycket 

 sparsamt funna mineral, i Se hl an g en b er ger grufvan nära 

 Altai, ännu vid hans besök upptog bergets hela öfre del 

 och vanligen lemnade 70 %> blott af obetydligt svafvel för- 

 orenadt silfver, inses lätt dess betydelse i praktiskt och eko- 

 nomiskt hänseende. I vetenskapen okändt före Kentmann 

 (1565), torde det, menar han, af månge mineraloger endast 

 beskrifvas efter hörsägen, då t. ex. ingen framhållit dess 

 egendomliga lukt, hvilken dock är konstant och lika tydligt 

 röjde sig i ett litet stycke, hvilket bergsrådet Kristiani 364 

 redan före 40 år hemtat från Sachsen till Barnaul, som i 

 nyligen brutna sibiriska stuffer. 



Hans teori angående mineralets utvecklingsskeden mot- 

 sätter sig på det bestämdaste det vanliga antagandet, att 

 vissa stenarter skulle bilda ett undantag från den naturlag, 

 till följd hvaraf alt skapadt undergår successiv upplösning 

 och nygestaltning af sina beståndsdelar. Han har sjelf i sitt 

 kabinetts glasskåp sett röd gullenerts förvittra och vid Schl an- 

 genberg funnit, att brun, gul, grå och grön glaserts be- 

 tecknar olika åldrar af samma substans. Omogen glaserts 

 vill han kalla den, som ännu visar sig temligen hård samt 

 med inblandad blyglans, kopparkis m. m. utgör en tät massa. 

 Men genom inverkan af luft, vatten och salter upplösas små- 

 ningom delarne. mineralet blir poröst, böjligt, blekt, och är 

 nu hvad man vanligen benämner Glaserts, Laxmans: mogen 

 glaserts. Dock i sekel utsatt för grufvattnet, mister det sin 

 glans, blir genomskinligt och erhåller en karakteristisk lukt; 

 detta är öfvermogen glaserts eller hvad man rätteligen förstår 

 med Hornerts. Redan vid sistnämnda stadium, tillägger han, 

 tyckes naturen ha begynt en fin upplösning af det förertsade, 

 fixa svaflet, hvilken är förenad med någon förflygtning af 

 metallen och minskning af des specifika vigt. Slutligen för- 

 lorar den bleka eller brunaktiga kroppen sin metall, som der 

 bredvid aflagrar gedigen, luckrar, svartnar och svärtar af sig, 



