100 



nacle att låta läsaren förstå, det äfven editorn „varit i Ar- 

 kadien", derest de icke i sjelfva verket vore altför obetydliga 

 och oskyldiga att rimligtvis böra förnärma ens den ömtåli- 

 gaste författare 349 . Hufvudor saken till osämjan var dock klar- 

 ligen en annan utväxt af Georgis litterära och menskliga 

 karakter. Härom några antydningar, hvilka tillika skola låta 

 oss kasta en blick bakom den akademiska partigrupperingens 

 förhänge. Saken gälde den nyligen aflidne Falcks efter- 

 lemnade papper. 



Starka misstankar, delade af Laxman, Lexell, Falck 

 sjelf o. a., förefunnos derom, att Georgi en tid bortåt handlat 

 mindre redligt mot den sistnämnde. Och i sanning, samt 

 utan afseende på andra intyg, äro blott och bart de loford, 

 hvarmed Georgi efter Falcks död funnit för godt att då 

 och då 350 rosa sin reseprincipal och välgörare, stundom af 

 art att likna sig till plåster på eget dåligt samvete, — t. ex. 

 då till bevis på hans goda hjerta berättas, att han till och 

 med lät Georgi spisa vid sitt bord! Såsom sades, hade 

 Falck åt den forne farmaceuten, hvars studier och energi 

 han lärt sig känna redan i Upsala, utverkat en plats i den 

 af honom ledda expeditionen, hvarifrån han dock helt plöts- 

 ligt öfverfördes såsom medhjelpare åt annan man, medan 

 Falck antyddes att vända kosan hemåt. 



Nu, den 31 mars 1774, hade Falck i Kasan slutat sina 

 dagar och sin qvalfylda vandring genom Orenburgs, Kalmu- 

 kernes och Sibiriens stepper. Såsom det var att vänta af 

 hans grundliga insigter och nästan febersjuka samvetsgrann- 

 het i uppfyllande af åtagna förbindelser, hade icke ens de 

 svåraste själs- och kroppslidanden förmått hindra honom från 

 att göra sin resa fruktbringande för vetenskapen. Detta 

 å daga lade hans efterlemnade papper, herbarier, entomolo- 

 giska samlingar m. m., hvilket alt af Georgi 351 , som hän- 

 delsevis inträffat vid hans dödsbädd, insändts till Petersburg. 

 Sagda qvarlåtenskap, hvilken således redan en gång vandrat 

 genom den forne resekamratens händer, trodde sig denne 

 efter sin hemkomst, enligt Lexells yttrande, „ kunna prak- 

 tisera till sig utan att någon menniska vetat deraf". 



