49 



och omdömen. I sjelfva verket hade han snart genom sin 

 feberaktigt oroliga forskningslust väckt en till åtlöje grän- 

 sande förundran, hvilken icke dröjde att urarta till miss- 

 tankar om hans afsigter och framkallade ovilja å båda sidor. 

 Också gaf han sjelf lastarenom rum, enär han tyckes hafva 

 skött sitt egentliga kall, det presterliga, endast som en bi- 

 sak. Läsaren af hans bref känner sig illa till mods att höra 

 honom sysselsatt med alt tänkbart, blott aldrig ett ord, som 

 skulle bevitna omsorg för den vilsekomna menighet, honom 

 var anförtrodd. Kanske dock, i fall meddelandena till Bii- 

 sching, den fromme och varmhjertade befodraren af hans 

 fortkomst, funnes i behåll, deri skulle visa sig helst någon 

 skymt af det allvarligare intresse och den pligtkänsla, vi nu 

 så ogerna sakna. Möjligt är det, men icke sannolikt. 



Från den församling, Laxman fordom ålegat att be- 

 tjena, kunna, såsom på förfrågan erfarits 184 , lika litet som 

 på andra håll hugneligare upplysningar vinnas. De evange- 

 lisk-lutherska kyrkoböckerna i Barnaul begynna först 1769, 

 således året efter hans b ortflyttning. Redan detta låter icke 

 rekommenderande för honom. Fåfäng vore ursäkten, att så- 

 dana böcker icke blifvit upprättade af hans företrädare, för- 

 samlingens förste herde. Ty dennes föredöme hade han så 

 mycket mindre bort följa, som han från sitt hemland väl 

 visste hvad till en väl ordnad pastoralvård hör. Dessutom 

 fick han säkert ännu under vistelsen i Barnaul läsa det 

 ogillande Biisching i en 1767 utgifven skrift 185 fält just 

 om besagde hans företrädare, den då mera derstädes som 

 öfverbergmästare lefvande Sachsaren Leube. Vi vilja lemna 

 derhän, huru vida icke ogillandet utfallit altför skarpt, men 

 å andra sidan yttrar Biisching så varma förhoppningar om 

 efterträdaren, att man med smärta ser dem besvikna. 



Visst är att Biisching 186 , när han efter 22 år åter 

 kommer att tala om sin forne väns ungdom, gör det med 

 svalnad känsla, samt att Leube redan 1770 åtminstone in- 

 direkt fick någon upprättelse, då Pallas och Falck i sina 

 omständliga reseskildringar 187 från Barnaul högeligen be- 

 römma honom som menniska och forskare, men alldeles icke 



4 



