ligen bodde i hans väsende en altför kärnfrisk, flärdfri och 

 energisk, men tillika stilla och ödmjuk ande, att icke lära 

 och föredöme af honom stocle att inhemta. 



Må vara, att han ur synpunkten af våra dagars s. k. 

 arbetsfördelning, med dess skilde forskare rätt nu vid hvarje 

 grässtrå, splittrat sitt kunskapsbegär åt flera håll än att 

 kunna bli den främste på något. Må vara, att vi i honom 

 icke finna den till nageln fulländade teoretikern, än mindre 

 en vid nattlampans sken konstmässigt instuderad kammarlärd. 

 Må vara, att dåtidens ekonomiska nyttighetslära, den enda 

 teori af något behag för hans praktiska sinne, skall före- 

 komma oss nog gammalmodig. Man njute då af motsatser- 

 nas segerfröjd. Läsaren fägne sig att lefva i en tid, som 

 vet sig veta alt så mycket bättre, och förlåte välvilligt 

 Laxmans hufvudfel, om det så skall vara, hans fromma 

 barnslighet att från skapelsens sköna och visa ändamålsen- 

 lighet hafva förts till vetenskapen, icke. såsom vi pläga gå 

 (dock ofta utan att hinna målet), från vetenskapen till ska- 

 pelsen. Naturskalder finnas äfven i lärdomens verld: Lax man 

 var en sådan. Till sist beseglande sin lefnads sträfvan med 

 en sorgligt enslig död, skall han genom denna hängifvenhet, 

 som hvarken svigtade för årens eller mödors tyngd, försona 

 sjelfva den strängaste kritiker. 



Min behandling af det rika, vidtförgrenade ämnet torde 

 deremot träffas af månget betänkligare inkast. Mest bekym- 

 rar mig den massa disparata enskildheter, som skola trängas 

 om platsen, ty dylika pläga lätt väcka tröttnad, särdeles 

 om någon ovarsamhet begås vid deras ordnande. Och dock 

 tillåter icke den plan jag fattat, icke ens mot vinsten af 

 raskare fart i pennan och priset af beqvämare öfversigtlighet, 

 att godtyckligt reducera dem eller efter behag lätta ballasten. 

 En gång besluten att i sjelfva texten inarbeta, ej i bilagor 

 undanstöka, rikligare och helst ordagranna referat ur Lax- 

 mans bref och mestadels redan sällsynta tryckskrifter, — ett 

 förfarande, hvilket trots medföljande vidlyftighet ingen lärer 

 ogilla, — blir jag ock bunden af dessa aktstyckens brokiga 

 innehåll och skyldig att gifva dem nödig utläggning. En 



