17G 



samlade i den så föga undersökta nejden af Ochotsk ge- 

 nom Lax mans son Adam, ty ännu hade han sjelf ieke 

 varit der. Samma öde träffade hans med stor möda ocli 

 omsorg hopbragta meteorologiska material 533 . Förloradt gick 

 likaså det typiska exemplaret af omförmälta Sorex-art, hvil- 

 ken han fångat vid Baikal. Dädan ledsam oreda i syno- 

 nymiken! Ty väl läses i akademins handlingar 534 en liten 

 uppsats »Sorex caecutiens, auctore E. Laxman o, conventui 

 exhibita die 12 maji 1785", men om sjelfva djuret hafva 

 zoograferne icke upphört att tvista. I början tyckes man 

 till och med hållit det för en Mus mimitus 535 ; derefter sam- 

 manfördes det af Pallas, hvilken någre nyare följa, tvärt 

 emot upptäckarens bestämda förklaring, med hans förut vid 

 Barnaul funna Sorcx pygmaeus (jf. sid. 27). Ändtligen har 

 man vid caecutiens gissat än på cxllis (Fischer), änpåpw- 

 milus (B ra n dt). Ett votum decisivum blir väl, vid saknad 

 af sjelfva det t vistiga föremålet, för alltid omöjligt. 



Lyckligtvis tillåta några af förteckningens i biografiskt 

 hänseende vigtigare antydningar, med livad dertill sluter sig, 

 en fullständigare och tillförlitligare utredning. Vi beröra 

 främst Lax m ans förhållande till L i n d e n a u fi36 . Denne, egent- 

 ligen veterinär, men titulerad fänrik, hade redan på 1730 

 talet såsom tolk åtföljt Muller, St eller och Fischer på 

 deras resor samt derefter qvarstannat i Sibirien. Bosatt icke 

 långt från Irkutsk i en by nedåt Angara, der han vid 

 bäcken Osa köpt en liten hydda, lifnärde sig den hederlige 

 men något envise gubben nödtorftigt genom salpeter-brytning 

 ur klyftorna kring B al a g an sk. Lax man, som ofta färdades 

 i nejden, fattade sådan vänskap för den mångerfarne enslin- 

 gen, att han erbjöd honom sorgfritt uppehälle hemma hos 

 sig i Irkutsk. 



Men Lin den au ville icke flytta. Omgifveu af en vacker 

 natur, — „Nichts känn reitzender sein etc." utbrister sjelfve 

 den torre Fischer (II, 740) vid tal om Osa, — af sina 

 minnen och hvarjehanda samlingar, tyckte han sig, ehuru 

 fattig, sakna intet. År förgingo, och han lefde förnöjd på sin 

 kärvordna jordlapp. Här träffade honom slutligen 1795, ett 



