213 



uppseende. Onyxen från bergen vid Ur ak, en qvartsart, 

 närbeslägtad med kalcedon, var redan temligen känd och 

 spridd genom Laxman senior, som fördenskull äfven blifvit 

 ansedd för dess upptäckare 627 , ehuru han ännu ej varit på 

 orten. Men angående fossilet från Mar ek an befann man sig 

 i största ovisshet; det skall i några samlingar galt för rök- 

 topas. Men nu började frågan småningom reda sig. 



Pallas erhöll nära samtidigt tvenne skrifvelser i ämnet 

 jemte stuffer, nämligen först (1789f) från den jemväl af Bil- 

 lingska expeditionen anlitade ochotske fältskären Alegretti, 

 och några månader senare (1 790 1 f), såsom vi ofvanföre sett, 

 från Laxman junior. De differenser, som förekomma i kor- 

 respondenternes uppgifter, för öfrigt ganska obetydliga, anser 

 han röja deras bristande vana vid observationer; fäster dock 

 i en särskild uppsats 628 „Von den Marekanischen Steinen und 

 deren Bergart" största vigt vid fyndet samt bifogar en der- 

 öfver anstäld analys af Loviz (kisel 74, lerjord 12, kalk 7, 

 talk 3, jern 1). 



Utdelade bland in- och utländske mineraloger blefvo 

 dessa runda och mycket hårda, ehuru vid slipning spröda, 

 dels rökfärgade, dels tegelröda och svartfläckiga stenar fli- 

 tigt] beskrifna 629 . Af någre kallades de helt enkelt „ vulka- 

 niska glaskulor från Ochotsk", af andre „glasjaspis" eller 

 „slaggzeolit" ; Severgin benämde bergarten „zéolithe en 

 masse" och mineralet än „zéolithe ecailleuse", än „silex ma- 

 recanensis". Slutligen har mineralet efter Klaproths för- 

 nyade undersökning (särskildt för att finna halten af kali 

 och natron) allmännast upptagits under namnet Marekanit 

 och såsom en egen art af obsidian, med många varieteter till 

 färg, genomskinlighet m. m. 



