215 



ros, och dymedelst på dessas fyndort, — vid Lenas biflod 

 Vilui. Det ena knöt sig till det andra. Hans reseplan från 

 förra året, då af obekanta orsaker öfvergifven, fördröjdes 

 icke mer. Han rustade sig nu till dess utförande, så snart 

 blott floderna afkastade sitt istäcke. 



Väntningstiden blef för honom, af särskild anledning, 

 både nöjsam och lärorik. I slutet af april anlände näm- 

 ligen den insigtsfulle, begåfvade botanisten J. Sievers till 

 Irkutsk, der han dröjde inemot halfannan månad. Af 

 petersburgska medicinalstyrelsen utsänd i och för en sista 

 ansträngning att på Sibiriens jord uppdaga eller åtminstone 

 dit öfverflytta den äkta rabarberplantan, har han om sina 

 vandringar inrapporterat i välskrifna bref, hvilka äfven blifvit 

 tryckta 631 . Det deltagande, hvarmed man läser hans varma 

 skildringar, kan blott höjas af det vemodiga minnet, att han 

 som med så mycken hängifvenhet efterspanade ett helsomedel 

 åt menskligheten, vid sin återkomst slutade med att blanda 

 giftdrycken åt sig sjelf. Fåfängt hade han, betagen af Sibi- 

 riens imposanta enslighet, utropat: „Zu den Nomaden, und 

 die Langeweile entflieht!" 



Mer än sannolikt började Sievers sina i 5 år fortsatta 

 strof tåg vid deras östra ändpunkt, emedan han här kunde 

 tillgodogöra sig en sakkännares råd och upplysningar. Ty 

 Laxman hade ju redan länge på det lifligaste äflats för 

 den alt ännu sväfvande rabarberfrågans lösning, och den 

 stråt han fordom följt, — från Barnaul öfver Irkutsk till 

 Selenginsk, Kiachta, floden Tschikoi och Mongoliets 

 gräns — inslogs verkligen af Sievers, ehuru i motsatt rigt- 

 ning. Men utom öfverensstämmelsen i sträfvanden tyckes 

 ock en viss frändskap i lynnen halva närmat de båda for- 

 skarene. Deras sympatier för den urkraftiga natur, som om- 

 gaf dem, framträda i ord och handling lika obeslöjadt, som 

 hvardera yttrat sig om behaget och det förädlande inflytan- 

 det af ett ensamt begrundande lif. 



I Sievers bref 632 anträffas ofta Lax mans namn, men 

 ännu oftare tala de osagdt om honom. Sådant är en följd 

 af nedtecknarens förklaring: „Hvad som gjorde mig vistelsen 



