217 



lar mimita Laxmani, — väl hellre på eget än på dennes 

 bevåg. Pomona, säger han vidare, är icke Sibirien huld: 

 fruktkulturen går derstädes trögt, äfven på orter, vid hvilkas 

 polhöjd annat kunde väntas; det enda undantaget vore, till- 

 lägges (månne af artighet blott?), „några små blommande 

 körsbärs-, persike- och äppelträd, hvilka jag såg i herr Lax- 

 mans drifhus, och hvilka, såsom man hoppas, med tiden äfven 

 skola bära frukt". En långt senare resande, Middendorff, 

 tar för ganska afgjordt, att Sievers' och Laxmans för- 

 hoppning icke slog in. 



Den 5 juni bröt Sievers upp från Irkutsk emot sö- 

 der, och ungefär samtidigt torde Laxman hafva anträdt den 

 länge påtänkta utflygten emot norden. De träffades icke 

 mer. Ty väl besökte den förre, under sina mångåriga vandrin- 

 gar, ofta å nyo Irkutsk, men städse på tider, då Laxman 

 råkade vara borta från orten. Ja äfven biografen finner den 

 sistnämnde hädanefter endast sällan hemma; alt längre ut- 

 sträckte, både till tid och rum, blifva från nu hans färder. 



Hvad beträffar Laxmans på sommaren detta år (1790) 

 utförda högst omvexlande och besvärliga forskningsresa, kan 

 man icke nog beklaga, att han, så vidt vi veta, icke efter- 

 lemnat någon fullständigare berättelse derom. Vilui-gebitet 

 var nämligen då för tiden, och är ännu, särskildt i dess inre 

 del, ett af de minst kända i hela Sibirien. Bland äldre re- 

 sanden hade visserligen redan Witsen och Svensken Strah- 

 lenberg hört sägner om ett (diktadt) eldsprutande berg och 

 rika saltkällor vid floden Vilui, äfvensom Gmelin 1736 

 från Olekminsk afsändt d. v. studenten Krascheninnikov 

 att taga reda på de senare, dem han ock fann vid bäcken 

 Kaptendei (Kempendei). Icke desto mindre var ännu ett 

 sekel derefter nejdens topo- och hydrografi icke säkrare, än 

 att nämnde bäck hos Spasski och på guvernementskartan 

 1826 utges för Vilui s källflod. Vidgående åter ett annat 

 af de vatten Laxmans utflygt särskildt gälde, har man till 

 denna dag icke blifvit ense om dess namn, i det Laxman 

 alltid skrifver Achtaragda, men andre Antaragda, andre 

 Achtaranda, andre Achtrynda. 



