31 



bezweifelt, da der Herr Hofrath Laxmann, als er daselbst Pre- 

 diger war, es einzuftihren gesucht, aber in seiner eigenen Woh- 

 nung viel Kraut in allén Winkeln und noch weit mehr gesunde 

 fruchtbaren Wantzen in allén Iiitzen hinterlassen hatte", — en 

 uppgift, hvars sanningsenlighet synes misstänklig, i anledning af 

 hvad Lax man sjelf skrifver om örten. Deremot erinras icke ens 

 om Laxman vid anförande af sådana naturalier, hvilka notoriskt 

 först blifvit af honom upptäckta, medan Pallas i tid och otid, 

 ända till leda, åberopas, ofta under granna epitet (dock icke i 

 Georgis egna Bemerkungen!). Dylikt kan omöjligen skrifvas di- 

 rekte på Falcks räkning, utan härrör väl af editorn (1785 — 

 1786) af hans resa: Georgi, med hvilken Laxman (till en del 

 just i följd af denna edition; jf. nedan.) icke stod rätt bra (jf. 

 s. 16 etc). Hvad Pallas beträifar, har han väl två gånger med 

 beröm nämnt Lax mans forskningar i Daurien (se ofvanf. n. 98 

 och 151), men vet lika litet som Falck af hans vistelse i Bar- 

 naul, om hvilken ort de dock tala mycket utförligt. 



234. Sid. 66. Så voro väl de skilda artiklarna 1. Beschr. 

 d. Silbererze = Minera argenti etc. (se i kap. XV), 2. Mus sub- 

 terraneus = Mus myospalax (se kap. XII. XIV o. n. 106; under 

 detta speciesnamn anförd af honom ej blott i Sib. Br. 1764, se 

 ofvanf., utan ock i den ryska uppsatsen 1769 in. 226), 3 Sorex 

 minutus = S. caecutiens (se n. 105), 4. Spiraea altaiensis = Sp. 

 alt. „elegantissimus suo genere frutex", som han redan sjelf noggr. 

 beskrifver i N. Com. XV (se n. 309). 



%35. Sid. 67. Såsom Götting. Anz. v. gelehrten Sachen, 83 

 St., 13 Juli 1769; Jen. Zeit v. gel. Sachen 1769, 523 ff.; Leipz. 

 Zeit. v. gel. Sachen, Dec. 1769, 823 f.; Allm. tidningar, Sth. 

 1770, 70 f.; Allg. deutsche Bibi. XV, 1771, sid. 584. 



%ö6. Sid. 68. Se ofvanföre i kap. IX brefvet 1769 \ 3 . 

 257. Sid. 69. Exempelvis i herrar Nartovs och konsorters 

 process med ränkmakaren Schumacher; i den tvetydige Teplovs 

 så sorgligt framgångsfulla angifvelser mot akademins arbetsam- 

 maste och tillgifnaste ledamot, historikern Muller; ja till och med, 

 samt allra förnämligast, i den annars så ädle skalden, kemisten 

 Lomonosovs förföljelser mot den honom i alt, utom i list, vida 

 underlägsne Taubert. Se om Nartov: Pekarski, Hcropia Hain. 

 EEaÄeMifi HayKi>, I (C. II. 1870), 34 ff. II (1873), IV. IX; om 

 Teplovs strid med Muller: Pekarski I, 349 — 364 och Biischings 

 biogr. (Beytr. zu d. Lebensgesch. denkw. Personen III, 51 ff.). 

 Om Lomonosovs förhållande till Taubert (och öfver hufvud till 

 alla utländingar vid akademin) fäller Pekarski omdömet: „Hos 

 båda fans en oöfvervinnelig lust att på hvad sätt som helst för- 

 ödmjuka den andre. I dessa fiendtligbeter deltogo också de 



