151 



an, helst han var specialist på detta gebit, ehuru hans dit- 

 hörande undersökningar länge måst hvila. 



Vi minnas, att glasfabriken i Barnaul redan 1764 

 väckt hans vetgirighet till experiment med det salt, som 

 vans från steppsjöarne der omkring. Hörom honom sjelf. 

 „Knapt hade Marggraf, säger han i en uppsats 464 från 

 sitt sista lefnadsår, uppvisat (1754) tillvaran af minera- 

 liskt lutsalt, knapt hade Model (f 1775) funnit det i de 

 ochotska, persiska och sibiriska salterna, knapt hade någre 

 mineraloger börjat införa det i sina system, då jag nära 

 samtidigt hade tillfälle att genom flerfaldiga öfver träd- 

 kolens verkan gjorda rön öfvertyga mig, att de ega den 

 största frändskap till vitriolsyra; jag fann till min största 

 tillfredsställelse, att groft pulveriseradt eller till stoft sönder- 

 stött trädkol 465 frånskiljer vitriolsyran från alla mig bekanta, 

 af naturen frambragta salter i Sibirien". „Af alla nya egen- 

 skaper hos detta från vitriolsyra renade och synbart fram- 

 stälda mineraliska lutsalt är dess glasproducerande förmåga 

 värd den största uppmärksamhet". 



„Denna företeelse har bl. a. synts mig högst vigtig, 

 emedan för det l:sta den gör en ny epok i glasfabrikatio- 

 nen, så vida detta salt kan ersätta pottaskan och derigenom 

 bidraga till det så angelägna skonandet af skogarne ; för det 

 2:dra, emedan då för tiden naturforskarne svårligen ville tro, 

 att i mineralriket förekom en med lutsalt öfverensstämmande 

 kropp; och slutligen, emedan de skickligaste kemister, och i 

 synnerhet pariser-akademins, antaga som en matematisk san- 

 ning, att alla salter, hvilka innehålla vitriolsyra, vore odug- 

 liga till glasproduktion". Upprepade och närmare beskrifna 

 försök, utförda så väl med det i Barnaul erhållna mate- 

 rialet, som år 1766 i Irkutsk med det från Arginsk och 

 Bargusinsk vid Baikal samt från nejden af Selenginsk, 

 bidrogo att stegra hans förhoppningar om upptäcktens vigt. 

 Det oaktadt fick han i 18 år (1764—1781) tala för döfva 

 öron; man ville, säger han, knapt höra honom till slut, utan 

 blott „ gäspade otåligt". 



Nu mera tillät hans ställning att i stort pröfva teorins 



