293 



manstälde, fingo intill våra dagar blott då och då något li- 

 tet, dock vanligen skeft, tillskott. 



Förlorade sig sålunda minnet af en det förra seklets 

 utmärktaste forskare i spridda och opålitliga enskildheter 

 utan personlig bakgrund och individuel relief, så kan icke 

 heller bestridas, att ju Lax man sjelf väsendtligen förskylt 

 denna otur, om det så skall heta. Felet var hans både i 

 ord och handling skönj eliga likgiltighet, att icke säga skygg- 

 het, för offentligheten. Tarfvas annat intyg än det afbö- 

 jande svarsbrefvet på Gjörvells anhållan om hans auto- 

 biografi, hvari han räknar som sin »största förtjenst" att ha 

 „skrifvit ganska litet"? Yttrandet, vordet hans lefnads slut- 

 ord, går förvånande noga i hop med livad han sarkastiskt 

 skämtade i yngre dar om den „i Göttingen grasserande 

 trycksjukan". 



En slik motvilja med hänsyn till publiciteten förefaller 

 kanske oväntad hos en vetenskapsman af Lax mans djupa 

 och omfattande kunskaper, sällsynta observationsförmåga och 

 rika erfarenhet. Icke desto mindre låter den, såsom redan 

 i närvarande arbetes inledning erinrats, lätteligen förklara 

 sig, dels af ledsamheterna vid hans första författarskap, 

 dels och synnerligast af hufvudrigtningen i hans anlag och 

 utbildning. Egendomliga lefnadsöden från tidigaste ungdom 

 hade vändt hans lynne inåt, på samma gång hans blick för- 

 tjust sväfvade alt längre ut i skapelsens härlighet. Han hörde 

 till dessa varma forskarandar, för hvilka blotta spanandet och 

 finnandet är nog, men utläggningen derom, hvad mer inför 

 profanum vulgus, ett kyligt obehag. Den tyst hängifna, i 

 saken liksom förglömda mödan utgör deras tillvaras rena- 

 ste njutning och högsta äregirighet. 



Alt detta oaktadt påkallar Georgis utlåtande om Lax- 

 mans skriftställar-tröghet en icke ringa justering. Något 

 större vetenskapligt verk har han icke efterlemnat. Men väl 

 framter hvarje af hans icke få, om ock vanligen helt korta, 

 afhandlingar, uppsatser och utkast det företrädet framför 

 mången diger bok, att innehålla något nytt och eget. Man 

 dragé sig till minnes hans ofvanför på sina ställen berörda 



