104 



maskulina, hvilka ursprungligen liafva kort stamstafvelse och 

 svag hfjjning, angifvit dessa såsom tillhörande T.sta svaga 

 (leklinationen. Kniir målet använder den hestämda foi-men 

 långt oftare än den obestämda, har det synts mig nödvändigt 

 att fästa detta afseende vid den samma, ehuru sålunda min 

 formlära och min ordbok tyckas stå i strid med hvar andra. 

 Den svenska dialektforskningens mål i Finland är tväg- 

 gehanda: ett lingvistiskt och ett historiskt. Det bör näm- 

 ligen företrädesvis genom» undersökning af de finländske 

 svenskarnes dialekter och genom dessas jämförande med 

 landsmålen i Sverige varda möjligt att bestämma de orter i 

 sistnämda land, hvarifrån de hit invandrat. Likasom jag 

 af detta skäl i mina afhandlingar öfver Nyländskan och När- 

 pesmålet så noggrant, som literaturen i ämnet medgifvit, 

 redogjort för de munarter i Sverige, hvilka uppvisa samma 

 eller likartade företeelser å ljud- och forndärans områden, 

 som de bägge nämda dialekterna hos oss, så har jag äfven 

 vid denna ordboks utarbetande anstalt dylika jämförelser, 

 där anledning förefunnits och upplysningar hos de olika 

 förff. stått att vinna. I främsta rummet hur jag därvid an- 

 litat RiETz' Svenska Dialektlexikon, nyare ordböcker öfver 

 landsmål af Linder, Nokeen, Sidenbladii o. a. samt un- 

 der stundom och undantagsvis Ivar Aasens Norske Ord- 

 bog. Ty värr är ljudbeteckningen hos de flcste af desse icke 

 strängt fonetisk, i följd hvaraf icke alltid den visshet vun- 

 nits angående jämförelsernas berättigande, som här skulle 

 varit önskvärd. Ändock torde framgå, att det är med de 

 norrländsha munarterna Närpesmålet (såsom äfven öfi'iga 

 svensk-österbottniska socknemål) äger den största hkhet, 

 hvilket redan de lokala förhållandena kunnat gifva skäl att 

 a priori antaga. 



