204 



själfva ismassan på sjöar spruckit och sjunkit uiulau (Ornö). 

 Fin. kallas 1. kalle: sluttning. 



kant m. st. 2. Kant. 



Jcappas vb. dep. sv. 1. Kappas. 



katt f. sv. 2. Katt. 



Kal nom. piopr. Kail. Jfr afh. s. 70 § 41. 



kdld adj. Kall. 



hdi adj. Kal. 



kåmb sv. vb. 1. Kamma. 



kcimh m. st. 1. Kam. 



kdfjf/äi sv. vb. 1. Bära något med möda och svårighet, kånka. 



Kånka, kånka i denna bet. är allmänt. Kangla, som i afs. 

 å formen kommer närmare, fius a) i några norrl. munarter äf- 

 vensom b) Halland, men med annan betydelse : a) dingla, famla 

 b) fuska. 



kdtjgäi n. st. 3. Lätjefull människa, vräkling. 



Västerb. kangel: odugling, Halland kangla: slarf, Skåne 

 kanklare 1. kanklepåse : sölare. I Nyland kaiqgla 1. korjgla: lätjas, 

 förspilla tiden. 



*kdr m. st. 1. Karl, man. 



kdrbtirjk m. st. 1. Diskbunke. 



* kds [ett] sv. vb, 1. Jaga efter, förfölja. 



Nyland, Västerb., Västmanland. 

 *kdt sv. vb. 1. Barka; talesätt: kat äv: springa bort, jfr 

 bark åv. 



I Småland betyder kate 1. kart den grofva eller yttre bark- 

 ytan på näfver af gamla björkar. I Vasa läns nordliga sv. 

 socknas nytjas kåta o. kåta år i samma betydelse som i Närpes. 



kiatjk [åp] sv. vb. 1. Klandra, tadla. 



kldr adj. Klar, 



kleim sv. vb. 1. Tillsmeta med ler, deg o. dyl; talesätt: 



