208 



korr vb. imp. sv. 1. Bullra i magen. 



lio»8 11. st. 3. Kors, 



hott adj. Kort. 



hö, pl. Jcönar, f. st. 1. Ko. 



kök sv. vb. 1. Koka. 



köi [åv] sv. vb. 1. Kola af, aflida. 



köp f. sv. 2. Hösåte. 



Fin. kuuppo id. 



köt n. st. 3. Kort. 



krafs sv. vb. 1. Skrapa, t. ex. krafs grytun; talesätt: krafs 

 ot se: söka rikta sig med lofliga och olofliga medel. 



kräkas vb. dep. sv. 1. Hosta med ansträngning. 



krarfk m. st. 1. Mygga. 



*krdk m. sv. 1. Af regn uppblött jord, som med ojämn- 

 heter efter hof- och hjulspår tillfrusit, t. ex. fäias i 

 kråkan. 



Fil. klaki: frusen mark. Ordet fortlefver (än Make, än krake) 

 i en mängd landsmål i Finland, Sverige och Norge med samma 

 betydelse som i Närpes. 



*kråk ni. sv. 1. Torr af bruten gren. 



Fn. kraki: påle, stake. I Sverige (allm.) betyder krake en 

 trästam, på hvilken korta stumpar af grenarne kvarsitta och 

 hvilken användes till ställning att därpå hänga ärter, bönor m. 

 m. I Nyland kråka: torr kvistrik gren. I Närike krake: gre- 

 nar, ris och trästycken, som till sammans fastnat på bottnen af 

 en sjö eller å. I Fryksdalcu (Värmland) kråk: afhuggen otymp- 

 lig kvist. 



Krésstina nom. propr. Kristinestad. 



*krck sv. vb. 2. Krypa (om små barn). 



Fsv. kräka: krypa; i gotländskan, nyländskan, Vasa läns 

 nordliga svenska socknemål och några norrl. munarter har or- 

 det stark böjning (pret. kräk), likasom i Norge („dog ikke alle- 



