49 



VII. Aulaugon liiina Hämeenlinnan maaseurakun- 



nassa. 

 Tuskinpa kiikaan tahtoisi uskoa sitä muinaislinnaksi, 

 sillä kivistä ja mullasta telityä vallia L aitaa ei tässä 

 paljon ollenkaan eroiteta. Nykyaikoina siellä usein käy- 

 dääii avaran ja osaksi kaimiinkm näköalan täliden, erit- 

 täin siitä ajasta, jolloin kuvernööri Rehbinder vainaja 

 teetti vnorelle ajotien, joka sen päällä, risiilauknsta (!) 

 alkaen, luikertaa kaaressa sen vuoren kannan ympärillä, 

 joka on paikan korkein hnippii, johon tie päättyy. Lau- 

 kun vastapäätä ja kuiiiun toisella puolella jakaantuu 

 tämä tie kahdeksi haaraksi, joista toinen yhä kiertyy oi- 

 kealle ylöspäin, toinen kääntyy äkkiä vasemmalle alas- 

 päin ja \T.e vnoren taakse. Viime mainittn tie, erottuaan 

 tienhaarasta, käy lieti muinaislinnan kekän 1. vallin poik- 

 ki. Siinä tuota vallia, samallaista kuin edellisessä linnas- 

 sa, vaikka se tässä on väkäpätöisempi, voidaan eroittaa 

 tien knmmallakin puolella. Muinainen kiviaita alkaa siis 

 sanotusta tienhaarasta väkäisen alempaa ja käy tuskin 

 erovaisena Relibinder'in tekemän tien ulkopnolella, mnt- 

 ta jotensakin sen tasalla asken pnkutnn lauknn pikkui- 

 sen ylipuolelle saakka, jossa sitä kuitenkaan ei enää pal- 

 jon saata eroittaa. Luultavasti kävi kivivalli nutta tietä 

 tehtäissä epäselvemmäksi. Viittauksena ja todistuksena 

 siihen, etta tässä ennen oli muinaisia rakennuksia, olkoon 

 tässä kertomus tästä paikasta, joka löytyy „Åbo tidnin- 

 gar"issa N:o 7 v. 1775 ja joka kuuluu näin: „Aulangon 

 Unna sanotaan ennen olleen varustus eli linnoitus 74 pe- 

 nikulmaa Hämeenlinnan kaupungista Anlangon järven 

 vieressä, korkealla vuorella, johon pääsee ainoastaan yh- 

 deltä puolen, mntta 3 munta puolta sanotaan olevan pää- 

 semättömiä ja jyrkkiä. Kansa tarinoitsee ja sanoo tärnan 



