105 



ylös katsomaan ja niiki, kuiiika eras jättiläisen akka 

 kylpi lastaan mäniiyn oksilla. Pöytänsä oli liopeisia as- 

 tioita täynnä. Siitä rakuuna huomasi, etta siellä asui 

 piruja, jotka jo pitivät julilaa, jnoden viiniä hopeisesta 

 pikarista ja muuten nauttien elämäii iloja, mitoii parai- 

 teii taisivat. Rolikeamielinen rakuuna pyysi niyös juo- 

 dakseen sarvipäiltä, sillä kylmä oli sää. Hän saikin lieti 

 pyyntönsä mukaan, mutta koska hänelle tarjottiin nes- 

 tettä lekmän sorkassa, niin hän sen ylenkatseolla hyl- 

 käsi. Nytpä annettiinkin liänelle liopei.sesta pikarista. 

 Tämäpä juuri miellytti rakuuuaa. Hän otti viinillä täy- 

 tetyn pikarin, mutta tietäen etta tuo viini olikin puser- 

 rettua pirujen viinitarhasta, lieitti hän taaksepäin juo- 

 man pois. Roiskuipa muutamia tippoja hevoisen lauta- 

 sille. Neste meni luuhun saakka ja porotti heti karvan 

 pois. Nyt lähti rakuuna mustalla hevoisellaan ajamaan 

 täyttä laukkaa vieden muassaan pikarin. Mutta akka 

 rupesi huutamaan ja silloin tuli väkeä vuoresta, pientä 

 ja suurta. Akka lähti pirujen kanssa ajamaan takaa, 

 mutta muuan mies huusi: „muija, älä jätä kakkaraas" (1. 

 lapikasta). Akka jäi sitten kotiin; muut j^itkittivät ta- 

 kaa ajamaan ja siinä västa mentiin. Rakuunan hevoinen 

 oli jo läkähtymäisillään ja kovasti puhaltelivat j)ii"ntkin 

 ankarassa koston himossaan. Kernalan pellolla olisivat 

 saaneetkin kiinni, mutta mies kuuli ilmasta huudon : „aja 

 ristiin viilletylle!" Sinne ei ollut piruilla voimaa tulla, 

 sillä ristiin kynnetty pelto on siunattu. Pellolla siis 

 sai rakuuna hieman antaa hevoisensa huo'ata, vaan sitä 

 pirut hyvin kieroilla silmillä katsoa mulauttelivat. Tästä 

 ajosta kansa ennusti pellon tuUeen voimalliseksi *). Vii- 



*) Tämä pelto oii odellil kcrrotuu Kernalan pellon kcskeltä löy- 

 detyn suomalais-pakanalllsaikaisen haudan yrapärillä. 



