583 



hit på senhösten och stanna ibland öfver vintern vid våra 

 kuster, men försvinna åter om våren. I likhet med tärnorna 

 hvila äfven måsarne ofta stående på ett ben, med kroppen 

 i horisontel ställning och näbben stucken under skulderfjä- 

 drarne, icke såsom man vanligen uttrycker sig, under vingen. 

 De gå ofta och med lätthet samt kunna simma, men för- 

 flytta sig hellre framåt med vingarnes tillhjelp. Flygten är 

 långsam och sväfvande, samt uthållande och vacker; de sätta 

 sig och uppflyga utan buller samt äro i allmänhet skygga 

 och försigtiga, men bli lätt folktama der de icke oroas. 

 Deras födoämnen utgöras förnämligast af fiskar, såväl lef- 

 vande som döda foglar, fogelungar och ägg samt större, döda 

 däggdjur, som flyta upp vid stränder; dessutom förtära de 

 kräftdjur, blötdjur, maskar och insekter samt larver. De 

 stora arterna äro af rofgirig natur, de små i mindre grad; 

 alla äro de likväl storätare, men kunna äfven hungra en 

 längre tid. Medan de söka sin föda flyga de lägre ned ut- 

 med stränderna, och fånga liksom andra störtdykare lefvande 

 fisk; på detta sätt åtfölja de strömmingstimmen under stort 

 larm och skrik. Äfven ut på hafvet följa de efter fartyg 

 och kunna hålla ut sålunda i timtal. 



De hos oss anträffade måsarne torde lämpligen kunna 

 indelas på följande sätt i underslägten och grupper: 

 A. Larus s. str. Stora och medelstora arter med samman- 

 tryckt och stark nähh, som i spetsen är krökt. 



I. (^Leucus Bp.). Manteln hos gamla askhlå; hand- 

 pennorna i alla åldrar askblåa eller hvita. 



a) Till alla delar gröfre: L. glaucus. 

 h) „ „ „ klenare: L. leucopterus. 



II. (^Laroides Brehm). Manteln hos gamla askhlå; hand- 

 pennorna hos yngre svarta^ vid basen ljusare, hos 

 äldre i spetsen och vid basen hvita eller askblåa: 



