lOö 



arter sakna likväl en sådan och bilda härigenom en öfver- 

 gång. Vid handleden hafva många arter en hård och skarp, 

 framåt riktad sporre, men hos vår art finnes på samma ställe 

 blott en liten knöl under huden. En lång fjädertofs pryder 

 hjessan hos samma art. 



De vistas på låglända, sumpiga trakter, fuktiga betes- 

 marker, kärr och vid sjöstränder, men hålla sig under van- 

 dringarne också till öppna fält. Till vår fauna hör endast 

 en art. 



5. Vanellus cristatus Mey. & Wolff. 

 Tofsvipa. Eyyppä, töyhtöhyyppä. 



Artm. Bakhufviidet prydes af en lång^ smal^ uppåt böjd 

 fjädertofs; öfre kroppsdelarne hafva grön metallglans 

 och purpurfärg, de 3 — 4 första vingpennorna hrun- 

 sva7'ta, före spetsen ljusa ; undre vingtäckarne hrun- 

 svartaj stjerttäckarne ofvan och under roströda under- 

 lifvet hvitt. 



Längd 12 V4 till 13 tum, vingbr. 30 till 31 tum. — 

 Tringa vanellus Linn. 



Beskrifning. Näbben svart, iris brun; benen hos de 

 gamla köttröda, hos de unga först grönaktigt rödgråa, der- 

 efter rödbruna. 



Gammal hane om våren. Pannan och öfre delen af 

 hufvudet jerate de långa smala tofsfjädrarne djupt svarta med 

 blågrön stålglans, isynnerhet på de sistnämnde; trakten kring 

 ögonen, sidorna af hufvudet och halsens öfre del hvita; 

 ofvan ögonen ett smalt svart band och ett annat något bre- 

 dare af samma färg från mungipan bakåt nacken, som är 

 fläckig; hakan, strupen och kräfvan djupt svarta, sammets- 

 artade, hvilken färg på öfverbröstet är skarpt begränsad mot 

 det rent hvita underlifvet; undre stjerttäckarne matt rostfär- 



