med ömhet af modren; efter några dagar kunna de redan 

 flyga korta stycken och från spädaste ålder förstå de att 

 vid annalkande fara ögonblickligen dölja sig på marken, så 

 att man vanligen förgäfves söker efter dem, ehuru man just 

 varit nära att trampa på dem; på den lika färgade marken 

 har man nemligen svårt att upptäcka de brunfläckiga dun- 

 ungarne. Sedan honorna om våren eller i början af som- 

 maren begynt rufva sina ägg, ströfva hanarne allena om- 

 kring ända till hösten, då de åter sälla sig till familjen. 

 Under denna tid hafva de förrättat sin ruggning och på huf- 

 vudet och öfre delen af halsen burit en från vinterdrägten 

 skild sommardrägt, hvilken äfven honorna anlägga och en 

 kort tid bära. De nya fjädrarne för vinterdrägten fram- 

 komma på hösten och utvexa långsamt på halsen hos de 

 gamla foglarne, så att de vanligen ännu före medlet af no- 

 vember icke äro fullt utbildade hos orrar och tjädrar. Äfven 

 klorna undergå hos flere arter, vanligen hos begge könen, 

 en förändring, hvarom närmare meddelas under riporna. 



Skogshönsen, eller skogsfoglarne, såsom de hos oss 

 oftast kallas, tycka mycket om att såsom ofvan nämndes 

 bada sig i sand, mull, multnadt träpulver och dylikt, eller 

 om vintern i snön och öfverhölja sig dermed, arbetande med 

 fötter och vingar. Om de skola trifvas väl i fångenskapen 

 böra de äfven få tillfälle härtill; torr sand är för ändamålet 

 det lämpligaste. Då de fullkomligt ostörda söka sin föda 

 på marken, utmärker sig deras kroppsform genom mycket 

 hvälfd rygg, nedhängande stjert och indragen hals; upp- 

 skrämda löpa de undan med framåt sträckt hals och något 

 upplyft stjert. Detta gäller äfven om riporna och rapp- 

 hönsen, som dessutom hafva egenheten att bära äfven ving- 

 pennorna öfverskylda af bakryggens fjädrar, då deremot hos 

 skogsfoglarne blott den öfriga delen af vingen är till större 



