hudflikar, kammar och dylikt eller fjäderbuskar. Nästan 

 alla hafva en tät och fast fjäderklädnad och isynnerhet bestå 

 de korta, mycket hvälfda vingarne af styfva pennor; flygten 

 är i allmänhet trög och bullrande. Benen äro muskulösa 

 och starka; de fortskafifa sig derföre lätt på marken, der de 

 vanligen uppehålla sig för att söka sin föda. För att rena 

 sina fjädrar bada de sig gerna i torr sand och mull. Un- 

 garne förtära ofta insekter och larver, men äfven i likhet 

 med de gamla, säd, frön, växtblad och knoppar, de sist- 

 nämnda förnämligast under vintern. Då de dricka intaga 

 de vattnet i små portioner i näbben och låta med upp- 

 lyft hufvud det rinna ned i kräfvan. Uti denna uppmjukas 

 de hårdare födoämnena, hvarefter de komma i den starkt 

 byggda muskelmagen och derstädes söndermalas bland sand 

 och små stenar, som fogeln för detta ändamål nedsväljer. 



De flesta hithörande foglar lefva i månggifte, några i 

 engifte; alla häcka på marken och lägga blott en, af många 

 ägg bestående, kull om året. Uti en obetydlig fördjupning 

 i marken rufvas de hos alla våra arter af honan ensam, 

 hvarefter hon likaledes i de flesta fall ensam drager försorg 

 om ungarnes uppfödande. Genast efter det dessa blifvit 

 kläckta äro de så försigkomna, att de öfvergifva boet och 

 skyddas sedermera vid annalkande fara af modren, samt 

 hvila om nätterna under hennes vingar. Inom kort lära de 

 sig att flyga, men åtfölja dock föräldrarne, i många fall till 

 följande vår. De flesta arterna undergå en enkel ruggning 

 om året öfver hela kroppen; några rugga flere gånger, åtmin- 

 stone på vissa kroppsdelar. 



Sedan längre tider tillbaka hafva hönsfoglarne genom 

 sin matnyttighet ådragit sig mycken uppmärksamhet. Mer- 

 ändels äro de lätta att tämja och emedan de finna sig väl 

 och föröka sig starkt i fångenskapen hafva många arter blif- 



