133 



gunipen och öfre stjerttäckarne rent hvita, de senare i spetsen 

 svarta; underlifvet och undre stjerttäckarne hvita; stjertens 

 mellersta pennor svarta, blott vid roten under täckarne hvita, 

 de följande få utåt allt mera hvitt, och de yttersta äro på 

 utfanet blott mot spetsen svarta, alla med rödgråaktigt hvita 

 spetskanter. Efter Naumann och Zool, Mus. 



Gammal fogel om vintern. Kalott, rygg och skuldror 

 brunt askgråa med små, svartaktiga streck på hjessan, hvilka 

 hos hanen äro mer märkbara och talrikare; kring ögonen 

 och till näbben en hvitaktig fläck, derunder en gråbrun; 

 strupen hvit; hals och bröst blekgråa, det senare med bruna 

 tvärstreck; bakryggen svart, öfre stjerttäckarne, magen och 

 sidorna hvita, vingar och stjert såsom i sommardrägten. Sk,fn. 



Ungfogel om hösten. Kalotten brun med rostgula fjäder- 

 kanter; ryggen och skuldrorna svartbruna med roströda fjäder- 

 kanter; vingtäckarne brungråa med svarta spolstreck och 

 breda, blekt rostgula eller rostgråa kanter; ögonbryn, haka, 

 stjertrot, mage och ett band öfver vingen rent hvita. Sk. Fn. 



Dundrägten är rostgul med svarta teckningar, tydligast 

 på hjessans midt och höfterna; ett smalt streck genom ögat 

 handleden, kinderna och buken gulaktiga. Meves. 



Såsom häckfogel intager svartstjertade långnähhun^ eller 

 fåvittan såsom den på Öland benämnes, ett bälte uti 

 mellersta delen af Europa och Asien. Den kläcker på myrar 

 och kärr, mer uti östra än vestra hälften af Europa; i Eng- 

 land håller den på att dö ut, men finnes ännu uti Holland, 

 Danmark och på Östersjöns öar *), i Tyskland, Östersjöpro- 



*) Då denna medelenropeiska art alldeles ej lilifvit funnen på 

 Skandinaviska halfön, annat än någon gång tillfälligtvis (Christiania), 

 synes uppgiften, att den skulle häcka i Finmarken (jfr Collett) i hög 

 grad tarfva bekräftelse; föga nog har den varit annat än vilsekommen 

 hit, liksom den kommit till Island och Grönland, om den ock häckat här. 



