271 



annat ihåligt, svagare läte jemte det förra: gååmt^ gååmt, 

 gååmtj liknande bullret af en på afstånd hörd sörpmaskin 

 eller linbråka. Härunder har man så småningom kommit 

 fogeln in på lifvet, men han låter alls icke genera sig det 

 ringaste, utan fortfar att musicera, väl vetande, att det höga 

 och täta gräset alltför väl döljer honom. Ehuru man nu 

 befinner sig på några alnars afstånd, kan han ej upptäckas, 

 hvarföre man sakta går ännu ett steg; då tiger han ändte- 

 ligen och beger sig framåt, hvilket mycket väl kan ses af 

 gräsets rörelse (det bör vid tillfället vara lugnt). Stannar 

 man, så stannar fogeln äfven och är snart åter färdig med 

 koncerten. Otåligt springer man fram för att få honom att 

 flyga upp, men omöjligt, intet synes eller höres; man står 

 stilla en stund och snart stämmer musikern åter upp, men 

 på sidan om en eller bakom ryggen. Man skjuter naturligt- 

 vis slutligen sigtande mot gräsrötterna, på det ställe, der 

 man sett gräset röras, men icke heller detta ljudeliga till- 

 kännagifvande af vår närvaro förmår rubba hans sinneslugn. 

 Deremot synes ett slag med en åre eller stör i gräset vara 

 ett kraftigare argument och nu tyckes han förstå hvad hans 

 frid tillhörer, ty han tiger som muren. Stundom kan man 

 få fogeln ut från det höga gräset till ett glesare bevuxet 

 ställe, men då trycker han sig och går ej upp förr än man 

 håller på att trampa på honom och då sker det med språng- 

 marsch, ungefär såsom då sjöfogelungarne springa på land 

 uti gräset. Så kan man få uppoffra en natt bland högt 

 starrgräs och fräken på en så sank mark, att man stundom 

 sjunker ned till knäet, utan att man lyckas få fogeln att 

 taga till vingarne och man återvänder från expeditionen utan 

 annat förvärf än vattnet i stöflarne. Detta år 1870. Då fo- 

 geln följande år åter infann sig på samma lokal, föll det 

 mig in att begagna en metod, som på vissa trakter lärer 



