61 



Vadarne bilda en mycket stor ordning hvars represen- 

 tanter förekomma i alla verdsdelar och klimat. De äro till 

 storleken lika omvexlande som till kroppsställning, val af 

 födoämnen och vistelseort; de röra sig alla med lätthet på 

 marken och flyga merendels väl. Vissa former t. ex. trap- 

 parne närma sig hönsfoglarne^ andra åter såsom sothönsen 

 förete till sitt lefnadssätt en viss likhet med simfoglarne. 

 De äkta vadarne åter utmärkas framför andra foglar genom 

 benens, halsens och näbbens ovanliga längd. 



Iväbbformen hos ditliö rande arter är mycket olikartad 

 och står i närmaste sammanhang med olikheten i lefnadssätt 

 och födoämnen. Hos de flesta slägten är den helt och hållet 

 vek, hos många i spetsen känslig och särdeles användbar 

 till att leta med efter maskar och insektlarver i vatten och 

 mjuk gyttja; hos andra är den i spetsen hård, än trubbig 

 än afplattad; ännu andra hafva hela näbben hård, vid basen 

 starkt förenad med hufvudskålen, sedermera mer eller mindre 

 hoptryckt med hvass spets och skarpa käkkanter, lämplig för 

 att gripa kräldjur och fiskar (hos storkar och hägrar). I 

 allmänhet har näbben en anmärkningsvärd längd hos dem, 

 som söka sin föda från vattensamlingar och sumpiga ställen. 

 De former, som lefva af växtfrön eller genom dykning komma 

 åt sin föda, hafva näbben kortare, nästan påminnande om 

 hönsfoglarnes. 



Lika omvexlande som näbben är till sin bildning, äro 

 äfven fötterna och benen. Alla hithörande foglar gå steg- 

 vis; många om icke de flesta löpa dervid snabbt, hvaremot 

 några blott långsamt och allvarsamt framskrida; det förra 

 är förnämligast fallet med dem, som hafva en liten eller 

 iagen baktå; det senare åter hos dem med lång dylik i 

 samma plan med de öfriga tårna, eller de hägerartade foglarne. 

 Hos alla egentliga vadare äro benen inrättade till gång uppå 



