196 



svartbrungråa, kräfvan och vingskylarne af samma färg, men 

 med ljusare, hvitgråa fjäderkanter, som tilltaga emot det rent 

 hvita underlifvet. Framryggen, skuldrorna och inre vingpen- 

 norna svartbruna med askgrå kantning på fjädrarne och hos 

 gamla foglarne med skiftning i blått eller purpur; vingtäc- 

 karne äfven mörka med hvitaktig kantning, som är skarpt 

 begränsad; vingar och stjert såsom förut, de mellersta stjert- 

 pennorna svarta med otydlig hvit kantning; bakrygg och 

 öfvergump brunsvarta med knappt ljusare fjäderkanter. 

 Zool. mus. 



Unga foglar hafva denna drägt mindre ren och vacker 

 än de gamla. 



Dunungen är undertill hvitaktig, ofvan spräcklig af rost- 

 brunt, svart och gulhvitt i punkter; öfver nacken ett ljusare 

 band; de svarta och gulhvita punkterna tydligast på ryggen ; 

 vingarnes spets hvit, näbben svartaktig, mjuk med undantag 

 af spetsen; tarser och tår lika stora som hos de fullvuxna, 

 ljust chocoladfärgade. Qvennerstedt (Spetsbergens däggdj. 

 och fogl.). — Meves omnämner för dunungen ett svart längd- 

 streck på hjessan, ännu ett streck genom ögat och ett der- 

 med i spetsig vinkel sammanlöpande, som går ned åt kin- 

 derna. 



Också denna bebyggare af Ishafvets kuster finnes rundt 

 omkring polen och går här mycket högt upp, men den häc- 

 kar äfven sydligare än föregående art. Fogeln kläcker på 

 Spetsbergen, Novaja Semlja och Grönland samt ännu på Is- 

 land, Färöarne och i Finmarken; uti Arktiska Sibirien synes 

 den finnas fåtaligt, men talrikare österut; i arktiska Ame- 

 rika är den vida utbredd. — Sträcktågen ske till allra största 

 delen längs hafskusterna; arten flyttar i mängd utmed norska 

 kusten samt öfvervintrar omkring Nordsjön och vid kanalen. 

 I stora massor kommer den till södra Grönland äfvensom 



