243 



norna brungråa, med hvit spetskantning; hanclpennorna äfven 

 svartbruna, de kortare med hvita kanter i spetsarne; de yttre 

 vid basen på utkanten hvita, sedermera ljusbruna. Stjert- 

 pennorna svarta, i spetsen roströda, de mellersta till midten 

 med tvärband af samma färg, utåt småningom öfvergående i 

 längdband, nemligen på utfanet; yttersta spetsen af dessa 

 pennor hafva hos de flesta individer en liten hvit fläck, då 

 pennorna ännu äro nya. F. M. 



Af denna art är honan något mindre än lianen^ men 

 båda könen äro lika tecknade, dock så att hanens fjädrar 

 hafva starkare glans. Vårdrägten skiljer sig obetydligt från 

 den nya om hösten, hufvudsakligen endast derigenom, att 

 fjädrarne till den senare isynnerhet hos unga foglar hafva 

 bredare hvit kantning på hufvudets sidor, kräfvan och bröstet 

 framtill, hvarigenom de svartbruna fläckarne der mindre synas. 



Denna lilla, särdeles vackra beckasin har nästan lika 

 vidsträckt utbredning som horsgöken, men förekommer till 

 vida mindre antal, samt i allmänhet mer ostligt. Häckande 

 finns den i Sibirien ända från 70^ n. br., sällsyntare dock 

 uti södra delen, vidare i norra Kyssland och Skandinavien; 

 mycket enstaka häckar den uti norra Tyskland och på bri- 

 tiska öarne, någon gång ända uti södra Europa (Geneve). 

 — Under sträcktågen besöker den alla delar af södra Europa, 

 isynnerhet Grekland, drager sig i Afrika vesterut ända till 

 Senegambien och österut till mellersta Nilen, samt i Asien 

 till dess södra delar; redan i Tyskland öfvervintrar den lik- 

 väl också samt anträffas i Skåne ännu mot midvintern. 



Hos oss är den funnen i de flesta delar af landet, men 

 är öfverallt ganska sällsynt och litet känd, förmodligen 

 emedan hon ej är så lätt åtkomlig bland högt gräs och 

 kanske äfven förvexlas med föregående art (Asch.). I Uskela 

 (Koskis gård) är den observerad af J. v. Wright den 24 



