85 



kroppen ofvan tätt fläckig med svart och grått; näbben när- 

 mast roten, och benen gulaktiga. F. M, 



Ungdrägten liknar mindre strandpiparens, men skiljes 

 genom storleken, en i allmänhet renare färgteckning, svart- 

 aktig, vid roten mer eller mindre ljus näbb, samt röd- 

 aktigt ljusgula ben. Bandet vid näbbroten, på tyglarne, under 

 ögonen och ut på Örontrakten är gråbrunt med ljusa fjäder- 

 kanter på tyglarne ; pannan, en båge under ögonen, ett band 

 ofvanom dem, samt halsringen gråhvita, hela öfre delen af 

 hufvudet, ryggen och skuldrorna, vingtäckarne, de inre ving- 

 pennorna, samt stjerttäckarne gråbruna med rostgråa, baktill 

 nästan rostfärgade fjäderkanter; bröstgördeln mörkgrå, med 

 ljusare fjäderkanter; hakan och underlifvet rent hvita; vin- 

 garne i öfrigt såsom hos gamla fogeln. F. M. 



Större strandpip aren ^ eller strån drullingen såsom senare 

 svenske författare benämna arten, har en ganska vidsträckt 

 utbredning uti den nordliga delen af gamla verlden. Den 

 förekommer vid alla hafskuster från Grönland, Spetsbergen 

 och Taimyrlandet, samt går i Europa ända till Kanalen; 

 endast i nordligare delar af kontinenten häckar den vid de 

 inre vattendragen, sydligare blott vid vissa större insjöar *) 

 — Arten flyttar från Europa merendels längs hafskusterna 

 vester- och söderut, öfvervintrar redan från och med Frank- 

 rikes kuster och vestra Medelhafvet. Från Sibirien kommer 

 den att öfvervintra vid Svarta, Kaspiska och östra Medel- 

 hafvet och i Egypten; längs Afrikas begge kuster går den 

 långt nedåt; likaså kommer den till Indien och flyttar utmed 



*) Att döma af Yarrell och Nilsson vore arten i England och 

 Skandinavien lika mycket en iulandsfogel som kustbo, hvilket icke är 

 fallet uti Finland; Sundevall framställer likväl förhållandet såsom vore 

 kläckställena vid insjöarne att anse som undantagsfall också i södra 

 Sverige. 



