161 



går från näbbroten öfver hufvudet, blir bredare på nacken 

 och fortsattes längs bakhalsen; från nacken sträcker sig en 

 gren framåt på hvardera sidan af hufvudet; genom ögat går 

 ett skarpt begränsadt svart streck från näbbviken öfver öron- 

 trakten; längs midten af ryggen går ett band och andra på 

 sidorna af bakkroppen, på vingarne och benen finnas svarta 

 fläckar; stjertdunet långt och svart. F. M. 



Gråhenta snäpiyan har sitt utbrednings område uti mel- 

 lersta och en del af norra Europa och Asien, men går icke 

 särdeles högt upp mot norden; huruvida den kläcker i Stor- 

 brittanien är osäkert, men deremot gör den det i Frankrike, 

 Tyskland, i Skandinavien ända upp mot polcirkeln, i Öster- 

 sjöprovinserna och största delen af Ryssland; söderut häckar 

 den ända i Spanien och Grekland; i de sydligare delarne af 

 Sibirien kläcker arten ända till Amurlandet och Japan. — 

 Dess flyttningståg gå förnämligast längs floderna genom kon- 

 tinentens inre, mindre talrikt längs kusterna. Arten öfver- 

 vintrar i Medelhafsländerna och södra Asien och går äfven 

 i Afrika ända till de sydliga delarne. 



I Finland är den jemförelsevis sällsynt och ej sedd 

 nordligare än uti de mellersta delarne *), der den likväl ännu 

 häckar. — F. Falck har skjutit den vid Åbo (Nordm.); i fin- 

 ska fogelsamlingen finnas exemplar (IG juni 1855) från Us- 

 kela, der äfven E. J. Bonsdorff skjutit en hona med fuUbil- 

 dadt ägg (F. M.). Ekehom erhöll arten i Esbo d. 2 aug. 

 1840 och Kessler omnämner den från insjöstränderna i Olo- 

 netz'ska guvernementet "'*). Vid Kuopio och Haminanlaks 

 är den observerad årligen i enstaka exemplar (J, och M. v. 



*) Uppgiften att arten under flyttningarne ej skulle vara sällsynt 

 uti Finland och Lappland (Droste-Hiilshoff, Borkums Vogelwelt 1869, s. 

 193) saknar således all grund. 



**) Meves fann den likaså ostligare vid Dwina. 



11 



