284 



På marken vandra de uppräta, rned svagt böjd bals, men 

 under flygten utsträckes den rakt fram. Fortpkmtningstiden 

 pläga de på ett egendomligt sätt klappra med näbben och 

 frambringa sålunda ett läte. Om nätterna hvila de på träd, 

 klippor, höga tak och andra dylika ställen, der de äfven 

 bygga sina nästen. I de flesta länder der de förekomma 

 fredas de af innebyggarne och blifva då mycket tama. 



Ciconia alba Briss. Hvit stork. Yalkea haikara. 



Tuonen kurki *). 



Artm. Helt hvit med svarta vingar; framhalsens fjädrar för- 

 längda; den nakna huden omhnng ögonen svart; näbb 

 och ben röda. 



Längd: (utom näbben) 3 fot 1 till 2 tum; vingbr. kring 

 7 fot. — Ardea ciconia Linn. 



Beskrifning. Gammal fogel. Näbben cinnoberröd, om- 

 kring 7 tum lång, benen af samma färg, med ända till 8 

 tum höga tarser; iris brun. Samtliga vingpennor, deras 

 stora täckare jemte de bakersta skulderfjädrarne rent svarta, 

 hos mycket gamla foglar med grönaktig metallglans. Hela 

 öfriga fjäderklädnaden hvit, med svag, gulaktig anstrykning. 

 Fjädrarne på framhalsen samt på kräfvan mycket förlängda 

 och spetsiga. — Honan är betydligt mindre än hanen, men 

 af samma färgteckning som denne. 



Ungfoglarne hafva endast blekare färg på näbb och ben. 



Dundrägten är gråhvit; näbb och ben gulgråaktiga. 



Hvita storken tinnes utbredd i mellersta Europa ända 



från norra Frankrike, de mindre bergiga delarne af Schweiz, 



Ungarn och södra Ryssland, samt häckar mot norden ännu 



♦) Denna finska benämning härledd af toone-kv.rg i estniskan före- 

 slås af Doc. J. Krohn. 



