287 



glans. Fjädrarne på bröstet och framhalsen äro måttligt 

 långa. F. M, 



Den mindre honan har blott något svagare färgskiftning. 



Ungdrägten och yngre foglar hafva samma partier hvita 

 som de gamla; vingarna och stjerten hafva en svagare metall- 

 glans, och hela öfriga fjäderkläduaden är svartbrun, ljusast 

 på hufvud och hals med svag, grönaktig glans på hjessan. 

 Sidorna af hufvudet och hela halsen med hvitaktigt rostbruna 

 fjäderspetsar, på kräfvan bredare fjädrar bildande tvärband. 

 Framryggen mörkare med grön purpurglans; vingtäckarne 

 med smal, Ijusbrunaktig kantning. Ögonens nakna omgif- 

 ningar, näbb och ben grönaktiga. Z. M. 



Dundrägten är hvitgrå; iris hvitgrå, näbb och ben blå- 

 aktiga eller grönaktiga. 



Denna stora och präktiga fogel har ungefär samma ut- 

 bredning som föregående art, men finnes öfverallt mera få- 

 taligt och synes ännu mera tillhöra östern; talrikast finnes 

 den uti Polen, Ungarn, Turkiet och södra Ryssland; deremot 

 häckar den icke i vestra Europa. I Skandinavien håller den 

 sig, i motsats till föregående art, mera till östra kusten, der 

 den går upp till 58 — 59^ n. br. ; äfven i Östersjöprovinserna *) 

 är den sällan funnen. Dess vinterstationer äro södra delarne 

 af Asien, äfvensom Afrika ända i södra delen. 



Äfven denna art har anträffats i vårt land såsom en 

 vilsekommen fremling, men endast högst sällan. Sadelin upp- 

 räknar den bland Finlands foglar och anger lisalmi socken **) 

 såsom fyndort. För en längre tid sedan anträffades tidigt 

 om våren ett af köld illa medtaget exemplar vid mynningen 



*) Heiligensee, juli 1856 enl. Seidlitz. 



**) Möjligtvis är det från denna källa som Naumann hemtat sin 

 uppgift (Bd. IX sid. 286), att svarta storken skulle gå mot norden till 

 Sverige och Finland. 



