295 



Framför alla andra vadare, utmärka sig hägrarne genom 

 hufvudets och fötternas, särskildt baktåns bildning. Halsen 

 är lång och smal samt S-formigt böjd, hvarigenom det lilla 

 hufviidet kan komma att hvila ända på framryggen och näbben 

 derigenom intaga en horizontel eller uppåt riktad ställning; 

 äfven under fiygten bäres halsen krökt, men kan ögonblick- 

 ligen rätas ut. Till storleken äro arterna mycket olika, några 

 äro teraligen små, andra deremot lika stora som en yngre 

 trana. Kroppen är lätt och något klen samt från sidorna 

 hoptryckt; fjäderklädnaden ofta af lös beskaffenhet samt prydd 

 med tofsar och dylikt på hjessan och bröstet m. fl. ställen; 

 på begge sidorna af kroppen finnas tvenne dunklädda ställen, 

 vid främre vingkanten och vid bäckenet. Färgteckningen är 

 vanligen enkel, ofta hvit, hos hanen renare än hos honan; 

 Ungarne få först småningom genom årlig ruggning de gamla 

 foglarnes färgdrägt. 



Hägrarne tillhöra de tempererade delarne af begge kon- 

 tinenterna och förekomma uti de kalla endast såsom frem- 

 lingar; mest vistas de på sumpiga ställen bland vass, säf 

 och andra höga vattenväxter, samt uppsöka sina födoämnen 

 uti vattnet; dessa utgöras förnämligast af små fiskar, hvilka 

 de vadande i vattnet behändigt fånga, genom att hugga efter 

 dem med näbben. På samma sätt försvara de sig äfven mot 

 sina fiender, då de äro stadde i trångmål. De lefva parvis, 

 ibland i stor mängd tillsammans uti kolonier, bygga bon uti 

 träden, några dock på marken, och uppföda der sina ungar. 

 I Europa finnas många arter; till vår fauna kunna vi möj- 

 ligen räkna tvenne, hvilka erhållits här; några andra äro 

 funna i våra grannländer och kunna kanske framdeles förvilla 

 sig hit. Man fördelar hägrarne i tvenne underslägten. 



A. Ardea L. s. str., egentliga h äg i' ar. Underhenen 

 i spetsen hredt nakna, halsen smal och lång. 



