225 



parningstiden hafva hanarne egna ljud och åtbörder, påmin- 

 nande om hönsfoglarnes lek. Honorna reda sitt konstlösa 

 bo bland täta buskar och dylikt eller på en öppen plats 

 bland gräset på ett torrt ställe; äggen äro såsom vanligt till 

 antalet fyra, päronformiga, till färgen brunfläckiga på gul 

 eller grönaktig grundfärg. Ungarne öfvergifva boet kort efter 

 det de blifvit kläckta. 



Bland deras många fiender är menniskan den farligaste, 

 hvilken uttänkt mångfaldiga metoder att komma åt den så 

 läckra beckasinsteken. Isynnerhet är morkullan föremål för 

 de ifrigaste förföljelser af de oräkneliga jägare, som jaga 

 blott och bart for att få njuta en läcker stek, — och ofta 

 skoningslöst mörda de ännu späda ungarnes beskyddarinna, 

 deras moder, eller den under de varma våraftnarne lockande 

 hanen. En gräns för det förderfliga och utödande vårskyt- 

 tet är dock numera lagd hos oss, då de förnämsta af våra 

 hithörande jagtbara arter, morkullan och dubbla beckasinen, 

 genom 1868 års jagtförordning blifvit fridlysta från och med 

 den 15 mars till och med den 14 juli. 



Man har delat detta slägte uti tvenne ganska väl åt- 

 skilda underafdelningar, som äfven kunna antagas såsom 

 skilda slägten inom gruppen Scolopacinae. 



Scolopax (L. s. str.). Näbben i spetsen trind; benen 

 låga^ befjädrade ända ned till hälleden; baktån med kort^ 

 trubbig klo^ ögonen mycket långt bakåt belägna och kropjoen 

 mera sammanträngd. Se. rusticula. 



Telmatias Boie *). Näbben i spetsen nedplattad; benen 

 nakna ett stycke öfver hälleden ', haktån med tillspetsad kloj 

 ögonen mindre långt bakåt belägna och kroppen mindre sam- 

 manträngd. Se. major, gallinago och gallinula. 



*) Gallinago Leach 1816; Telmatias Boie 1826; Äscalopax Keys. 

 Sf Bias. 1840. 



15 



