230 



trakt af skogen; detta sker om våren och ännu in på som- 

 maren. Dessa morkull- sträck eller drag hafva leninat vän- 

 nerna af jagt ett godt och särdeles nöjsamt tillfälle att visa 

 prof på sin färdighet att fälla fogeln i flygten. Konsten att 

 på marken finna den nedskjutna morkullan är dock ofta 

 större, än att träffa den med skottet. Emellertid bör detta 

 skytte icke utöfvas på våren, om man vill spara på foglarne 

 för framtiden; morkullan är också numera fridlyst hos oss 

 denna tid. 



Man bedrager sig lätt vid bedömandet af den fart mor- 

 kullan har under flygten, ty han flyger ganska skarpt, ehuru 

 det ej så synes. Det läte han derunder låter höra är ett 

 knorrande knort knort knisp eller ort ort pissp; de första 

 ljuden äro långdragna näsljud, det sista kort och klingande *). 

 Skrämda låta de stundom vid uppflygandet höra ett svagare, 

 hest katsch, men stadda i nöd ett schcltsch^ dock icke alltid. 

 Under den tid honan rufvar äggen är hon öfvergifven af 

 hanen, men sedan ungarne framkommit och lemnat boet, 

 infinner sig familjefadren åter. Så länge ungarne ännu äro 

 späda visa föräldrarne dem mycken ömhet och om de ofre- 

 das flaxa de gamla foglarne så nära omkring, att man h varje 

 stund tror sig kunna taga dem med händerna, hvilket likvisst 

 icke lyckas; ungarne hafva under tiden fått tillfälle att ganska 

 väl gömma sig. Enligt flere iakttagelser skola föräldrarne 

 ibland vid påkommande fara bortföra dem en och en, hål- 

 lande dem under flygten antingen mellan näbben och halsen 

 eller mellan fötterna. 



Man har ansett, att morkullan skulle lägga tvenne kul- 



*) Detta läte har förskaffat fogeln dess finska benämning Jcyntö- 

 lintu, hvilket den bär i Kuopiotrakten ; det föregående knorrande ljudet 

 betecknar plogskalmarnes knarrande vid plöjandet, det sista, korta och 

 skarpa åter att ploggaffelns jernspetsar stött mot en sten. 



