233 



svarta med breda, hvita ändkanter, som icke tudelas vid 

 spolen; de små vingtäckariie med rostgråa kanter; vingens 

 undre täckare hvita, med mörkgråa tvärband, regelbundna 

 på de långa armhålsfjädrarne. Stjertpennorna utåt vackert 

 rostfärgade med några uddiga, svarta tvärband och hvita 

 spetsar, som blifva större på de yttre; grundfärgen på de 

 tre yttersta hvit, med svarta tvärband vid roten. F. M. 



Hanen och honan äro lika tecknade, den senare vanli- 

 gen något större; de gamla foglarne hafva mera markerade 

 tvärband på underlifvet, än de unga, som ofta der äro ofläc- 

 kade; detta inträffar likvisst äfven med de gamla i deras 

 höstdrägt, som hufvudsakligen är af samma färgteckning, 

 som ofvanbeskrifna vårdrägt, blott något mörkare, eller af 

 mindre klara färger; vingpennorna rent svarta och de hvita 

 ändkanterna på vingtäckarne hela, samt än mera hvita än 

 om våren. 



De unga foglarne om hösten skiljas från de gamla blott 

 genom mera böjlig näbb och tjockare ben, mindre hvitt på 

 vingtäckarne, men mera på underlifvet. 



Dubbla beckasinen har ett vida mindre utbrednings om- 

 råde än morkullan, men inom detta förekommer den ställvis 

 och vissa år i ett större antal individer än denna. Den häc- 

 kar uti Sibirien, i största mängd omkring Obflodens öfre 

 lopp, uti Ryssland, Östersjöprovinserna, Polen, Galizien, Un- 

 gern och norra Tyskland; ännu i Holland finnes den sällsynt, 

 men icke längre vesterut; vidare häckar den i Danmark och 

 Skandinavien, i Norge till Tromsö och i Sverige ungefär till 

 65:te breddgraden. — Sträcktiden går arten äfven genom 

 England och Frankrike. Vintern tillbringar den i Medel- 

 hafsländerna, isynnerhet de östra, i norra Afrika och sydli- 

 gare Asien. 



