337 



till en början utgöra imgarnes förnämsta föda. Sedermera 

 gafs dera omvexlande gräs och tuggor af surt bröd, som de 

 mycket gerna förtärde, men så att de alltid interfolierade 

 med gräs; detta fattades med näbben från ena ändan och 

 försvann snart till hela sin längd i kräfvan; endast de gröfre 

 delarne af strået afbetos och lemnades qvar. Allt emellanåt 

 borrade de näbben in i sanden och sväljde deraf en portion. 

 Så förgingo dagarne under nästan beständigt ätande; blott 

 då och då togs någon qvart timmes blund. Hvarje dag 

 fördes de ned till sjöstranden, der de dykte och kastade sig 

 öfverända, så att de nästan blefvo liggande på rygg. Der- 

 jemte plägade de liksom änderna sticka hufvudet under 

 vattnet för att från bottnen uppherata allehanda, som möjligen 

 dugde att förtära, hvarvid de vände stjerten upp i vädret. 

 De voro nu så tama, att de följde en i rummet och summo 

 efter båten då man rodde på sjön. Lemnades de ensamma 

 på gården voro de färdiga att springa efter första person, 

 som gick längs gatan förbi porten". 



„Det skogsträsk der kullen anträffades hade sedan någon 

 tid blifvit uttappadt för erhållande af ängsmark och var numera 

 ej annat än en större dyig vattensamling, der knappt en båt 

 kunde gå fram; de till ängar förvandlade stränderna voro så 

 sänka, att slåtterfolk nödgats betjena sig af ett slags korta 

 och breda skidor för att ej sjunka alltför djupt ned. Vid 

 de tillfällen då gåsfamiljen här anträffades, iakttogs en mängd 

 spår på marken, hvilket utvisade, att flere kullar funnos i 

 granskapet, men varskodda af skott och buller nu höUo sig 

 undangömda. — Af sammanträffandet med denna familj kunde 

 dragas följande resultat: att foglarne äro utomordentligt 

 skygga och äfven ungarne genom snabbt lopp ganska väl 

 lyckas rädda sig i ödemarken, äfvensom att dessa dyka för- 

 träffligt, hvarfÖre man sällan torde kunna bemäktiga sig af 



22 



