363 



Naturgeschiehte oUer Eurcijäischen Vagel, hvilket arbete jag likväl 

 först år 1827 fick tillfälle att se. 



Sedan andhonorna slutat värpa och börjat rufningen 

 af äggen, öfvergifvas de helt och hållet af hanarne, som 

 derefter slå sig tillsammans i större eller mindre flockar och 

 oroligt ströfva omkring en tid, innan de mer eller mindre 

 spridda välja någon afsides belägen trakt för att fortsätta 

 den redan hos flere påbörjade fällningen af vårdrägten. De 

 gamla andhanarne erhålla nu för resten af sommaren (juli, 

 aug. och sept.) en drägt, som temligen liknar honans eller 

 de unga ändernas och således gör den vida mindre bemärkta 

 än den af en särdeles skön och lysande färgteckning ut- 

 märkta (vinter- eller) vår-drägten. Uti sin oansenliga drägt 

 äro de ganska svåra att upptäcka och i medvetande häraf 

 trycka de hårdt, såsom det heter i jägarspråket samt kunna, 

 liggande på marken eller i sjöstranden låta passera sig gan- 

 ska nära utan att blifva upptäckta — till och med af sin arf- 

 fiende, dufhöken. Denna omständighet är för dem af syn- 

 nerlig vigt den tiden de sakna vingpennorna (vanligen i aug.) 

 och derföre ej kunna rädda sig genom flygten. Sommar- 

 drägten motsvarar dessutom bättre genom sin lättare -beskaf- 

 fenhet fogelns behof under den varmaste delen af året. 

 Efter det de fått nya vingtäckare och pennor (de innersta 

 armpennorna ofvanför spegeln tappas, liksom äfven de fyra 

 mellersta stjertpennorna samtidigt med vårdrägten och er- 

 sättas af andra, för sommardrägten egna) begynna de små- 

 ningom blifva synliga på mer öppna vatten. Senare, i sep- 

 tember, sällskapa de stundom med ungfoglarne, hvilka, efter 

 det de blifvit flygfärdiga öfvergifvits af gamla honan, som 

 först i senare hälften af juli och början af augusti ruggar 

 fullständigt. Då de gamla hanarne åtföljas af de unga, hålla 

 de dem på vederbörligt afstånd från sig och synas utöfva 



