559 



mattsvarta eller gråsvarta; ben, fötter och näbb svarta, iris 

 grön. Efter Sk. fn. 



Under sommaren och hösten saknas clen uppresta tof- 

 sen på hjessan, hvilken ej heller förekommer hos yngre 

 foglar. 



De iinga foglarne hafva mera hvitt på underlifvet än 

 storskarfvens ungar. Näbben längs ryggen gråsvart, för öf- 

 rigt orent rödgulaktig, mörkfläckig; benens och fötternas 

 yttre sida brunsvart, den inre rödaktigt gulgrå, de inre tårna 

 ljusare. Hjessan, nacken och bakhalsen svartbruna, med hvit- 

 gulaktiga fjäderspetsar; kinder och halssidor ljusare; fram- 

 ryggen och skuldrorna mörkt gråbruna, svagt bronsglänsande 

 med matta, bruna, i yttersta kanten helt ljusa fjäderbräm; 

 bakrygg, gump, stjerttäckare och benens utsida svartbruna 

 med ljusare fjäderkanter. Hakan, strupen och framhalsen, 

 kräfvan, bröstet och underlifvet hvita; halssidornas färg går 

 något ut på kräfvan. Handpennorna brunsvarta, armpen- 

 norna svartbruna med ljusare spetsar; täckarne bruna med 

 mörkare midt och svarta spolar. Stjertpennorna skiffersvarta 

 med smala, hvitaktiga kanter. Efter Naumann, 



Dundrägten liknar storskarfvens, men skiljes genom den 

 tunnare näbben, hvilken, likasom fötterna, är alldeles blek, 

 de senares utsida blyfärgad. 



Likasom föregående art häckar denna i Europa vid 

 hafskusterna, längs hela norra och vestra Norge, norra de- 

 larne af britiska öarne, vid Frankrike och Medelhafvet; der- 

 jemte finnes den i mängd uti det inre af södra Sibirien. 

 Dess flyttningar inskränka sig till kortare resor från häck- 

 ställena. — Uti norra Europa kläcker den endast vid de 

 yttre hafsklipporna och finnes i Skandinavien talrikast inom 

 polcirkeln; ytterst sällan kommer den ens under flyttningarne. 

 till Danmark och nästan aldrig intill Östersjön. 



