472 



Knipan har en ganska vidsträckt utbredning i norra 

 delen af gamla verlden. Den kläcker nemligen i stort antal 

 på Skandinaviska halfön ungefär till 62:dra breddgraden, 

 äfvensom i Finland; sydligare häckar den här och der ända 

 nedåt Skåne, i Danmark, Östersjöprovinserna och på något 

 ställe ännu i nordöstra Tyskland; vidare är den allmän i 

 norra och mellersta Ryssland samt Sibirien ända till Oce- 

 anen, men besöker likväl ej ishafskusterna och den arktiska, 

 skoglösa delen. — Den kalla årstiden utbreder den sig och 

 vistas uti nästan hela mellersta samt ännu i södra Europa, 

 till största antal hållande sig längs hafskuster; redan i södra 

 Norge stannar den qvar öfver vintern vid kusterna och större 

 insjöar, som icke tillfrysa. — På Grönland och Island före- 

 trädes arten af en egen lokalform (F. islandica) och i Nord- 

 Amerika har en mycket närstående form {F. americana Bp.) 

 en likartad utbredning, som vår art. 



Vårt land har just samma utsträckning i norr och söder 

 som knipans egentliga häckningsbälte. Det vore ändamålslöst 

 att här anföra de meddelade detaljuppgifterna från områdets 

 olika delar, då arten nästan öfver allt förekommer allmänt 

 och talrikt samt på de få ställen der den säges finnas mindre 

 allmänt, somliga år likväl finnes ymnigare. I skoglösa trakter 

 af skärgården, såsom Kökar kapell, skall den dock icke finnas 

 om sommaren. — Mot norden har arten en anmärknings- 

 värd gräns. W, v. Wright ansåg år 1832 dess egentliga 

 kläckningsorter ej gå högre upp än till 67^ 20', men åtmin- 

 stone år 1867 var arten allmän i Muonio och anträffades i 

 Enontekis så långt barrskogen sträckte sig längs elfven (till 

 Maunu). Uti norra lappmarken går den, likasom barrsko- 

 gen högre upp mot norr och är i Enare allmän (Malm), 

 Nordligare borde den, enligt förhållandet på andra ishafs- 

 kuster småningom upphöra, men just här möta vi åter artens 



