488 



nämligast inom polcirkeln, ehuru den längs norska fjell- 

 rjggen går nedåt ända till ungefär 60^ n. br. Förutom 

 kläckningstiden vistas den ständigt vid hafvet och öfvervintrar 

 såväl längs hela norska kusten och rundtomkring Nordsjön, 

 som vid Östersjöns kuster, så långt de ej helt och hållet 

 tillfrysa; vesterut går den fåtaligt till holländska kusten och 

 franska kanalen, men knappast dock längre bort; längs 

 floderna komma enstaka yngre individer till mellersta och 

 södra Europa, ända till Schweiz och Italien, men Svarta 

 och Kaspiska hafven besöker fogeln nästan aldrig. I norra 

 Amerika är arten lika utbredd som i Europa. 



Lappmarkens fjelltrakter äro de enda delar af vårt 

 land der allan regelbundet häckar, men till hela det öfriga 

 landet kommer den sträcktiderna i ofantliga skaror utefter 

 vestkusten, i mindre flockar till det inre af landet; under sen- 

 hösten samt vintern vistas tallösa skaror också vid vår 

 sydkust. — Såväl i närheten af ishafsfj ordarne som längre 

 in i lappmarken häckar den vid både större och mindre, 

 högre och lägre liggande fjellvatten och uppehåller sig der- 

 efter i skaror på fjordarne, någon del t. o. m. öfver vintern 

 (Schrader). Enligt Malm skall den någongång finnas bosatt 

 i Enare lappmark också utom de egentliga fjelltr aktern a. 

 På gränsfjellen emellan Enontekis och Finmarken kläcker 

 den likaså årligen (Shg & Pn), måhända äfven längre ned 

 i samma socken, ty i närheten af Karesuvanto fann W, v, 

 Wright den år 1832 vara allmän om sommaren och färdig 

 att värpa den 26 juni. Middendorff intygar, att den fanns 

 ofantligt allmänt omkring lappska halfön ^). — Nästan öf- 

 verallt annorstädes angifves allan förekomma flyttningstiderna, 



*) Huru långt och på hvilka ställen den häckar är icke uppgifvet; 

 föga nog gör den det enligt regeln ens inom hvita hafvet, utan först 

 vid dess mynning-, i det inre utan tvifvel vid fjellvattnen. 



