327 



Under häckmngstiden hålla sig grågässen hos oss till 

 mossar och skogsträsk i kusttrakterna, äfvensom holmar 

 samt t. o. m. hafsklippor. Ruggningstiden vistas de i yttre 

 skärgården, der de äro mer fredade; likvisst hafva vi oss ej 

 bekanta några iakttagelser från eget land huru förhållandet 

 härvid är könen emellan, om hanen öfverger honan för ligg- 

 ningstideu eller om han ej, åtminstone i fredade delar af 

 skärgården, stannar hos henne och om de i utskären an- 

 träffade foglarne verkeligen häckat i trakten samma sommar; 

 icke heller i Sverige har man fullt reda på dessa omstän- 

 digheter. 



Det läte grågåsen vanligen låter höra är enligt Nau- 

 mann ett föga högljudt men hastigt taddaddaddat ; lockljudet 

 eller ropet under flygten är ett högt och vidt hörbart kaah- 

 kahkak någon gång ett gällare kikkak, eller ett klingande 

 tähng; uppskrämda ropa de ett längre eller kortare kahk 

 och modren hos ungarne ett ofta upprepadt käng eller kähk, 

 — Naumann uppger, att grågåsen i Tyskland flyttar fa- 

 miljevis eller i mindre flockar, men icke i så stora skaror 

 som följande art, — ett ytterligare skäl att betvifla iaktta- 

 gelserna hos oss om artens talrikhet under vår- och höst- 

 resorna. Med anledning häraf synes det knappast kunna 

 vara grågåsen, som vore enda eller sannskyldiga upphofvet 

 till „ Odens jagt" i Sverige (se Sk. fn. II s. 395), utan fastmer 

 sädgåsen och sannolikt äfven andra större sjöfoglar. 



Såsom ofvan namnes blir denna art i fångenskap myc- 

 ket lätt tam och uppfödes flerstädes vid våra kuster till slagt. 



3. Anser segetum Gmel. Sädgås. 



Artm. Näbben innanför den svarta nageln nedtryckt och 

 orangegul mer eller mindre högt ujyp på sidorna; benen 

 rödgula med mörka klor; fjäder klädnaden brun^ bak- 



